Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] в якій просив вселити його в квартиру № 93 будинку № 67 корпус 1 по вул. Ак. Заболотного в м. Одеса.,виділити [PERSON] в особисте користування жилу кімнату площею 12,6 кв.м., наступні приміщення: кухню - площею 9,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор площею 9 кв.м., туалет 1,4 кв.м. виділити в спільне користування [PERSON] та [PERSON]В та їх малолітньої доньки [PERSON] та зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою № 93 будинку № 67 корпус 1 по вул. Ак. Заболотного в м. Одеса. Згодом позивачем було уточнено позовну заяву в якій просив вселити його в квартиру № 93 будинку № 67 корпус 1 по вул. Ак. Заболотного в м. Одеса, виділити [PERSON] в особисте користування жилу кімнату, площею 17,8 кв.м., наступні приміщення: кухню - площею 9,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор площею 9 кв.м., туалет 1,4 кв.м. виділити в спільне користування [PERSON] та [PERSON]В та їх малолітньої доньки [PERSON] та зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою № 93 будинку № 67 корпус 1 по вул. Ак. Заболотного в м. Одеса. Позивач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу у його відсутність. Відповідачка та її представник у судове засідання не з'явилися, але надали заяву в якій уточнені позовні вимоги визнали, просили розглядати справу у їх відсутність. Згідно частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.04.2007 року між [PERSON] - [PERSON] - було укладено шлюб. 05.02.2008 року у сторін народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9). 16.11.2013 року позивач, шляхом укладання договору купівлі- продажу, придбав квартиру [ADDRESS], загальною площею 55,9 кв.м. (а.с.5), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12922470 (а.с.6). Згідно довідки про склад сімї № 17 в вищевказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З огляду на що, вищевказана, придбана на імя позивача квартира є обєктом спільного сумісної власності подружжя [PERSON]. Згідно з частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України передбачено право власника квартири використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сімї. Частиною першою статті 391 ЦК України передбачено, шо власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч.ч.1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати у такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування примішеннями квартири, якшо про це заявлено позов. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], щодо вселення його в квартиру № 93 будинку № 67 корпус 1 по вул. Ак. Заболотного в м. Одеса і встановлення порядку користування зазначеною квартирою між ним та відповідачкою по справі, шляхом виділення йому в особисте користування жилу кімнату, площею 17,8 кв.м., наступні приміщення: кухню- площею 9,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор площею 9 кв.м., туалет 1,4 кв.м., лоджію площею 3,2 кв.м. виділити в спільне користування [PERSON] та [PERSON]В та їх малолітньої доньки [PERSON], правомірні та такими, що не порушують права усіх співвласників, тому підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню його позовні вимоги, щодо зобовязання відповідачки в не перешкоджанні йому в користуванні вказаною квартирою, що передбачено ст. 391 ЦК України. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Згідно статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В звязку з тим, що позивач не втратив права користування жилим приміщенням, то за таких обставин вимоги позивача про вселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved