Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася [PERSON] з вказаним позовом в якому зазначила, що відповідно до листа Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру (далі ХОПД) №1916 від 07.06.2016 року їй було повідомлено, що вона протягом 16-ти років (з 2000 року) перебуває на обліку у вказаному закладі з діагнозом F-61. Також, листом ХОПД № 3720 від 24.11.2016 року на її звернення стосовно зняття діагнозу, який заважає їй жити, було повідомлено, що під час проходження ЛКК в ХОПНД 06.04.2016 року для отримання висновку комісії, який дає право на працевлаштування охоронником, у неї були виявлені симптоми розладів психічного здоровя, які підтверджують попередній діагноз: змішаний розлад особистості. Зазначила, що з вказаним діагнозом вона перебуває на обліку у вказаному закладі з 2000 року, проте з того часу їй не було повідомлено про статус цього діагнозу, право на отримання певної групи інвалідності. З 2000 року їй не було надано жодного рішення ЛКК, жодного направлення на МСЕК, що є обовязком згідно Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлад, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги». Поставлення її на облік з вказаним діагнозом, який не відповідає дійсності, не повідомлення їй діагнозу, не розяснення їй права на отримання групи інвалідності, порушили її право на соціальне забезпечення, на гідний рівень життя, на вибір професії. Фактично в неї забрали право на оволодіння професією, розпочати власний бізнес, позбавили її права на отримання пенсії та забезпечення гідного рівня життя. Вказаними неправомірними діями їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 1\~000\~000 гривень. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача на її користь 1\~000\~000 гривень в якості відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також зазначила, що з 2000 року вона перебуває на обліку в ХОПД з діагнозом F-61, який був встановлений невірно, без достатніх на те підстав. З вказаним діагнозом вона не погоджуються. Наявність вказаного діагнозу заважає їй працевлаштуватися, оскільки роботодавці, відмовляють їй у прийнятті на роботу, коли дізнаються про її діагноз. Також зазначила, що у випадку, якщо такий діагноз і встановлений вірно, протягом 17 років з часу його встановлення вона мала б право отримати відповідну групу інвалідності та отримувати пенсію. Через халатність лікарів ХОПД, які жодних дій стосовно направляння її на МСЕК для встановлення інвалідності, не вчинили вона втратила за цей період кошти у виді неотриманої пенсії. Таким чином вважає, що ХОПД повинен відшкодувати їй моральну шкоду у сумі 1\~000\~000 гривень, яка лише частково покриє недотриману нею пенсію за всі 16 років з часу встановлення їй вищевказаного діагнозу. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Зазначила, у квітні 2000 року [PERSON] самостійно звернулася до ХОПД зі скаргами на знижений настрій, втомлюваність, плаксивість. Вона була оглянута лікарем, направлена на лікування на денний стаціонар закладу, де проходила курс лікування з 10.05.2000 по 26.05.2000 рік з діагнозом неврастенія. У січні 2001 року та травні 2004 року [PERSON] самостійно зверталася до закладу зі скаргами та за результатами її огляду лікарем-психіатром був встановлений діагноз: неврастенія, ремісія. У 2005 році рішенням ЛКК диспансеру [PERSON] була знята з консультативного обліку, а її картка здана в архів. У 2007 році позивач самостійно звернулася до диспансеру з метою вирішення питання стосовно можливості проходження навчання на курсах кондитера. За результатами огляду ЛКК їй був встановлений діагноз: змішаний розлад особистості; та за станом її здоровя на той час вона була допущена до навчання на цих курсах. У 2009 році [PERSON] самостійно звернулася до диспансеру зі скаргами на головний біль, дратівливість, збудливість, мінливість настрою, плаксивість, у звязку з цим була направлена у денний стаціонар, де перебувала на лікуванні з 08.09.2009 по 18.09.2009 рік. У серпні 2011 року позивач знову самостійно звернулася до диспансеру з такими ж скаргами та після огляду лікарем-психіатром вона була скерована на денний стаціонар, проте на лікування не зявилася. У жовтні 2011 року вона знову звернулася до диспансеру зі скаргами та перебувала на денному стаціонарі з 28.10.2011 по 17.11.2011 рік з діагнозом: змішані розлади особистості. 28 листопада 2014 року рішенням ЛКК [PERSON] була знята з консультативного обліку у звязку з тим, що протягом 3-х років за медичною допомогою не зверталася. У квітні 2016 року [PERSON] знову звернулася до ХОПД для вирішення питання працевлаштування охоронцем. Оскільки вказана робота повязана із застосуванням «спецзасобів», після проведення психіатричного та психологічного огляду, ЛКК було прийнято рішення про недопущення останньої на посаду охоронця. Таким чином зазначила, що позивач самостійно зверталася до психіатричного диспансеру з відповідними скаргами, неодноразово проходила підтримуючу терапію та лікування у денному стаціонарі. Встановлений їй діагноз щоразу підтверджувався при чергових обстеженнях; остання знала про його встановлення. Також просила врахувати, що інвалідність встановлюється МСЕК лише за певних стійких психіатричних захворювань при визначеному переліку хвороб, які відповідають до Міжнародної класифікації хвороб. Наявні у позивача розлади здоровя не давали підстав для направлення її для встановлення групи інвалідності. За таких обставин вважала, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи судом встановлені наступні обставини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] перебуває на консультативному обліку в ХОПД з 24.04.2000 року; діагноз: змішаний розлад особистості. Вперше вона звернулася до ХОПД у 2000 році зі скаргами на знижений настрій, дратівливість, відчуття «комка» у горлі, безсоння, головні болі, загальну слабкість. У звязку із таким станом була направлена лікарем-психіатром в денний стаціонар ХОПНД, де проходила лікування з 10.05.2000 року по 26.05.2000 рік; діагноз: неврастенія. У 2005 році [PERSON] рішенням ЛКК диспансеру була знята з консультативного обліку; діагноз: неврастенія, ремісія 5 років. У 2007 році [PERSON] звернулася до ХОПНД з метою вирішення питання щодо можливості навчання на курсах кондитера. За результатами огляду ЛКК їй був встановлений діагноз: змішаний розлад особистості; та за станом здоровя на момент огляду остання була допущена до навчання на курсах. У 2009 році [PERSON] самостійно звернулася до диспансеру у звязку із скаргами на погіршенням самопочуття (головний біль, дратівливість, збудливість, тощо) та була направлена на лікування в денний стаціонар диспансеру, де перебувала з 08.09.2009 року по 18.09.2009 рік. 08.08.2001 року та 28.10.2011 року [PERSON] зверталася до ХОПНД зі скаргами на погіршення самопочуття та була скерована лікарем-психіатром в денний стаціонар диспансеру, де перебувала з 28.10.2011 року по 17.11.2011 рік; діагноз: змішані розлади особистості. 28.11.2014 року рішенням ЛКК диспансеру [PERSON] була знята з консультативного обліку у звязку з тим, що протягом 3 років остання не зверталася за медичною допомогою. 06 квітня 2016 року [PERSON] повторно звернулася до диспансеру для вирішення питання працевлаштування охоронцем (за направленням Центру зайнятості). В умовах ХОПНД було проведено психіатричний огляд та психологічне обстеження. З урахуванням психічного стану особи та отриманих даних ЛКК диспансеру прийнято рішення щодо недопущення [PERSON] на посаду охоронця. Вказане підтверджене випискою з амбулаторної картки №760 [PERSON], матеріалами амбулаторної картки, листами ХОПНД №1916 від 07.06.2016 року. Відповідно до положень ст..60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В якості обґрунтування позовних вимог позивач зокрема зазначила про невірність та безпідставність встановленого їй діагнозу. Разом з цим, жодних доказів на підтвердження таких посилань (відповідних висновків лікарських комісій, тощо) останньою не надано, та як зазначила сама позивач, нею вказаний діагноз ніде не оскаржувався. Твердження позивача на те, що встановлений діагноз фактично перешкоджає їй оволодіти будь-якою професією, позбавляє її можливості у будь-якому працевлаштуванні, в якості обґрунтування позовних вимог, суд не приймає до уваги, оскільки встановлення особі певного діагнозу (який відповідає дійсному стану здоровя особи та передбачає певні обмеження у працевлаштуванні) само по собі не може бути підставою для твердження про спричинення особі моральної шкоди. До того ж суд зазначає, що згідно з Переліком медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка провадить цю діяльність, або оточуючих (затверджений Постановою КМУ №1465 від 27.09.2000 року) визначений перелік категорій працівників та видів діяльності й відповідні медичні психіатричні протипоказання стосовно можливості осіб займатися такою діяльністю. Наявність вищезазначеного діагнозу у позивача передбачає обмеження у здійсненні нею лише певних, чітко визначених у зазначеному Переліку, видів діяльності, а не вказує на неможливості у її працевлаштуванні як такої. Стосовно посилань позивача щодо обовязкового направлення відповідних документів для вирішення питання про встановлення їй групи інвалідності у звязку з наявним захворюванням, суд зазначає, що інвалідність встановлюється медико-соціальною експертною комісією після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п.1.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності, (Затверджено Наказом МОЗ України від 05.09.2011 №561)). Як зазначив відповідач встановлений діагноз у позивача, з огляду на відсутність стійкого порушення функцій організму, що спричиняють обмеження життєдіяльності, не давав підстав для направлення документів на МСЕК стосовно вирішення питання про встановлення позивачу інвалідності. Таким чином позивачем не доведено та в матеріалах справи не міститься жодних доказів протиправної поведінки посадових осіб та працівників ХОПНД стосовно встановлення діагнозу позивача, проведеного лікування, не направлення документів для вирішення питання стосовно встановлення групи інвалідності, з якими остання обґрунтовує свої вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed