Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

До суду надійшла заява КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР з приводу госпіталізації недієздатного [PERSON] до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог представник заявника вказав, що [PERSON] мешкає: м. Кривий Ріг, вул. М. Світальського, 13/100, знаходиться на 2 групі інвалідності, безстроково, по психічному захворюванню. Перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1989 року з діагнозом : розумова відсталість в ступені помірної дебільності. Неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в психіатричних стаціонарах, останнє стаціонарне лікування з 01.03.2016 року по 25.03.2016 року. 15 лютого 2008 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу визнано [PERSON] недієздатним і призначено над ним опікуна [PERSON]. Відповідно до висновку ЛКК від 06.10.2016 року комісія лікарів психіатрів рекомендувала стаціонарне лікування, посилаючись на наявність тяжкого психічного захворювання. [PERSON] не заперечував проти госпіталізації для проходження лікування. Його опікун [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти госпіталізації для проходження лікування. Прокурор, адвокат [PERSON] та представник заявника підтримали заяву про госпіталізацію. Заслухавши сторони, думку прокурора, який просить задовольнити заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебуває під наглядом психіатра з 1989 року з діагнозом «розумова відсталість в ступені помірної дебільності». Інвалід другої групи по психічному захворюванню безстроково. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 15.02.2008 року (справа № 2-«о» 78/2008р), [PERSON], [INFO], визнаний недієздатним, [PERSON], [INFO] призначено опікуном [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, 06.10.2016 року [PERSON] був оглянутий лікарсько-консультативною комісією, яка дійшла висновку, що [PERSON] страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді розумова відсталість в ступені вираженої дебільності, обумовлена хромосомною патологією. Психопатоподібний тип олігофреничного дефекту, та його лікування можливе лише в стаціонарних умовах (ЛКК № 707 від 06.10.2016 року). Згідно відомостей із заяви опікуна [PERSON] на протязі останніх днів психічний стан [PERSON] змінився, став навязливим, проявляє агресію, виражається нецензурною лайкою, уходить з дому. Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Стаття 13 зазначеного Закону вказує, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Частиною другою вказаної статті встановлено, що госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Однак, вказане положення рішенням Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 року, яке є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними). Та визначено такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що «стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, разом із статтями 2, 3 та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її\~основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи» (пункт 30 рішення у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 3 жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури,встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час\~законного\~затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5\~Конвенції, а саме: «за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є «психічнохворою». Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає обєктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обовязкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу» (пункт 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved