Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

За заочним рішенням Смілянського міськрайсуду від 7 травня 2012 року відповідачка повинна сплачувати на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини її заробітку щомісячно з 22 березня 2012 року та до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Позивач просив стягнути з відповідачки за період з квітня 2012 року по липень 2014 року включно неустойку за прострочення сплати нею аліментів в загальній сумі 34236,70 грн., оскільки вона неналежним чином виконує рішення суду, а також витрати по справі. На підтримку своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачка в порушення їх домовленості звернулась до суду з позовом про поділ їх спільного майна, яким є будинок, та з часу припинення ними спільного проживання ніякої матеріальної допомоги на дитину не надавала, сином не цікавилась та не спілкувалась з ним, участі у його вихованні не приймала. Після пред'явлення ним у грудні 2013 року виконавчого листа до виконання аліменти сплатила лише у січні-лютому 2014 року. Відповідачка та її представник позов не визнали повністю, посилаючись на те, що пеня може бути стягнута лише при наявності вини боржника у несплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, доходу не має, а тому з об'єктивних причин аліменти не сплачує. Крім того відповідачка пояснила, що кожного тижня забезпечувала дитину продуктами харчування, купувала їй одяг та взуття, відкрила на її ім'я рахунок у відділенні банку. Заслухавши сторони, представника відповідачки, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, розмір якої може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. В судовому засіданні встановлено, що рішення щодо стягнення аліментів з відповідачки було винесено судом 7 травня 2012 року, а [INFO] року вона народила від іншого шлюбу дитину та по даний час не працює, так як здійснює за нею догляд до досягнення 3-х річного віку. Позивачем виконавчий лист про стягнення аліментів був пред'явлений до примусового виконання в грудні 2013 року. Таким чином, хоча боржник і повинен виконувати рішення суду в добровільному порядку, але при нездійсненні цього, про що одразу відомо стягувачу, виконавчий лист [PERSON] пред'явив до примусового виконання лише в кінці 2013 року, хоча вимоги щодо стягнення пені вказані з часу стягнення аліментів. При цьому [PERSON] достовірно знаючи про наявність судового рішення та примусового його виконання не звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення чи з позовом про звільнення її від сплати аліментів в зв'язку з відсутністю у неї власного доходу через наявність іншої малолітньої дитини. Вказана обставина також не може бути підставою повного звільнення відповідачки від обов'язку по утриманню сина [PERSON], хоча дає суду можливість зменшити розмір пені з врахування її матеріального та сімейного стану. При вирішенні спору суд не може прийняти до уваги пояснення сторін про наявність між ними усної домовленості з приводу несплати аліментів та не звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки такого письмового договору між ними не існувало, а пояснення сторін з цього приводу різняться між собою. Також суд не може врахувати посилання відповідачки на надання нею допомоги у вигляді придбання продуктів харчування, одягу та взуття для дитини, відкриття на її ім'я рахунку у банку, оскільки доказів цього нею надано не було. Оскільки законодавством визначені підстави звільнення особи від утримання своєї неповнолітньої дитини та припинення права на отримання аліментів (ст. ст. 188, 190 СК України), в даному випадку відповідачка повинна сплачувати аліменти на сина, і вказані нею обставини не свідчать про відсутність її вини, а тому вимоги позивача щодо стягнення пені є правомірними. Проте вони підлягають частковому задоволенню з зазначених вище підстав. В зв'язку з цим з відповідачки підлягають стягненню витрати по справі у вигляді судового збору На підставі ст. ст. 180, 196 СК України,

Outcome: approved