Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

За результатами перевірки щодо правильності призначення та виплати пенсій в УПФУ у м.Краматорську були виявлені порушення, допущені головним спеціалістом [PERSON] при здійсненні перерахунку пенсій по пенсійним справам: [PERSON] , в результаті чого останній безпідставно була виплачена пенсія у розмірі 65045,60 грн.; [PERSON] , в результаті чого останній безпідставно була виплачена пенсія у розмірі 21503,39 грн.; [PERSON] , в результаті чого останній безпідставно була виплачена пенсія у розмірі 10125,56 грн.; [PERSON] , результаті чого останній безпідставно була виплачена пенсія у розмірі 4580,55 грн.; [PERSON] , в результаті чого останньому безпідставно була виплачена пенсія у розмірі 115379,24 грн. Відповідно до заяви УПФУ у м. Краматорську 16.08.2017 року до ЄРДР відносно [PERSON] були внесені відомості за ознаками ст.367 ч.2 КК України та розпочато кримінальне провадження №12017050390002297. Ухвалою Краматорського міського суду від 05.06.2019 року за клопотанням керівника Краматорської місцевої прокуратури Хорса К.Б., на підставі ст. 47 КК України [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ст. 367 ч.2 КК України, у зв`язку з передачею її на поруки колективу Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області, кримінальне провадження № 12017050390002297 від 16.08.2017 року за ст. 367 ч.2 КК України було закрито. Матеріалами справи встановлено, що діями [PERSON] УПФУ у м.Краматорську було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 216634,34 грн. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В судовому засіданні представником позивача надана довідка, щодо якої на теперішній момент несплачена частка матеріальної шкоди становить 61260,09 грн. За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. Оскільки відповідно до позовних вимог [PERSON] має відшкодувати шкоду, завдану державі в особі органу, в якому відповідачка працювала, то вона має нести відповідальність за шкоду, завдану при виконанні трудових обов`язків. Застосування норми матеріального права до обставин позову, наведеного позивачем, є виключним повноваженням суду. Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України). За статтею 134 цього Кодексу відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України. Таким чином, у даному випадку, враховуючи обставини справи, застосовується спеціальна позовна давність, строк якої становить один рік. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Отже, ухвалення судом вироку чи іншого рішення в рамках КК України, яким відповідача визнано винним, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Таким чином можна дійти висновку, що за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день ухвалення вироку чи ухвали суду за правилами КК України відносно відповідача, не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди. В судовому засіданні встановлено, що факт неналежного виконання відповідачкою своїх службових обов`язків, які мали місце з 19.07.2013 року по 31.07.2017 року, був встановлений позивачем в результаті проведення перевірки відповідно до наказу УПФУ у м.Краматорську Донецької області від 13.07.2017 року №152 щодо правильності призначення та виплати пенсій. Зазначений факт підтверджений у судовому засіданні позивачем та обставинами позовної заяви. Таким чином, днем виявлення шкоди слід вважати 13.07.2017 року, тобто день підписання довідки про проведення вищевказаної перевірки. Річний строк для звернення до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди закінчився 13.07.2018 року. Згідно з матеріалами справи УПФУ у м.Краматорську звернулося до [PERSON] з позовом про відшкодування матеріальної шкоди лише 26.04.2019 року, про що свідчить штамп Краматорського міського суду про отримання позовної заяви з додатками. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. 228 та ст. 233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. При цьому суд ще раз окремо звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким що порушить зазначений принцип. За таких обставин, враховуючи, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом лише 26.04.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, в межах якого позивач повинен був звернутися до суду за захистом своїх прав, пропущений без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати не відшкодовуються. Враховуючі, що при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed