Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], який діє в інтересах малолітнього [PERSON], Автозаводського відділу ведення Реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про права власності на нерухоме майно видано Реєстраційною службою Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області 26.01.2013р. серія [NUMBER]. Малолітній [PERSON] (онук Позивача) не проживає у спірній квартирі з 12 грудня 2012 року по теперішній час, що підтверджується актом ОСББ № 83 від 23.01.2017р. за № 5, особисті речі [PERSON] у квартирі відсутні. Просить суд, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Представник Позивач - [PERSON] надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позові, просив розгляд справи провести без його участі та участі Позивача. Відповідач - [PERSON] який діє в інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання не прибув, про слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідач - Автозаводський відділ ведення Реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про місце й час слухання справи повідомлялись, що підтверджується відповідною розпискою, що міститься у справі. Треті особи в судове засідання не прибули, просили справу слухати у їхню відсутність. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, встановив наступне. Судом встановлено, що згідно зі Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 29.05.1982р. - [INFO] в шлюбі [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON]. 12.10.1987р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 11.02.1988р. 25.09.1999р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]., що підтверджується Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 25.09.1999р. 11.11.2002р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 11.11.2002р. 01.12.2007р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]., підтверджується Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 01.12.2007р. додається). Від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 16.04.2008р. додається). Отже, [PERSON] та [PERSON] є один до одного бабуся та онук. В порядку передбаченому ст. 29 ЦК України [PERSON] зареєстровано за місцем реєстрації та проживання матері - [PERSON] у квартирі [ADDRESS], разом з Позивачем. [INFO]. [PERSON] у віці 30 років помирає, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 04.12.2012р. серія [NUMBER]. Після смерті матері - [PERSON], малолітнього [PERSON] до себе забрав батько - [PERSON] до будинку по [ADDRESS] де сам проживає. Позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS]. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 04.11.1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 - під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Вимогами ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Фізична особа, яка не досягла 14 років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини чи здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (ст. 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до 14 років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання передбачено положенням ст.29 ЦК України. Таким чином, малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК). Реєстрація місця проживання малолітнього [PERSON] у квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу обмежує його права власника по користуванню нерухомим майном, оскільки позивач вимушений самостійно нести витрати по утриманню житла і сплаті комунальних послуг. Як зазначено в постанові Верховного Суду України № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Як встановлено матеріалами справи, малолітній [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 12 грудня 2012 року по теперішній час, що підтверджується актом ОСББ № 83 від 23.01.2017р. за № 5, особисті речі малолітнього [PERSON] у квартирі відсутні. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, відсутність малолітнього [PERSON] понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вбачає достатньо підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 7 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття відповідача з реєстрації в цьому житловому будинку. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач в у позовній заяві не наполягає на стягненні понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення.

Outcome: approved