Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

До суду надійшла заява КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР з приводу примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог представник заявника вказав, що [PERSON] перебуває під наглядом лікаря психіатра з 1995 року з діагнозом: шизофренія параноїдна форма. Відповідно до висновку ЛКК від 03.11.2016 року комісія лікарів психіатрів рекомендувала стаціонарне лікування лише в умовах стаціонару. У судовому засіданні представник заявника, лікар - психіатр КЗ «КПНД» ДОР Топольницька В. С., підтримала заяву, пославшись на викладені в ній обставини та просили її задовольнити. [PERSON] та його опікун [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти госпіталізації для проходження лікування. Заслухавши сторони, думку прокурора, який просить задовольнити заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], 1961 року народження, мешкає за адресою: [ADDRESS], інвалід 3 групи по психічному захворюванню безстроково. Перебуває під наглядом лікаря психіатра з 1995 р. з діагнозом: шизофренія параноїдна форма. 18.08.2005 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (справа № 2-2787/2005 р.) [PERSON], [INFO], була визнана недієздатною. 19.06.2006 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (справа « 2-о-160/2006 р.) [PERSON], [INFO] призначена опікуном над [PERSON], [INFO]. [PERSON] неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «КПНД» ДОР» та КЗ «КПНД» ДОР». Госпіталізувалася в ургентному порядку у зв'язку з агресивною поведінкою до рідних, психотичними розладами. Остання госпіталізація з 03.04.2015- 23.04.2015 р. Після виписки знаходилася вдома, приймала ліки амбулаторно. Психічний стан погіршився на протязі останніх 2 тижнів, коли стала замикатися в собі, не хотіла йти на роботу, вважала, що проти неї щось замислюють, відчувала страхи, не приймала ліки, харчі. 20.10.2016 року опікуном - [PERSON] подано до закладу заяву про госпіталізацію [PERSON] В заяві вказує, що [PERSON] розмовляє сама із собою, погіршення сну, замикається в собі, здається, що усі проти неї щось замислюють, відмовляється приймати їжу. Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2016 року [PERSON] була оглянута лікарсько-консультативною комісією, яка дійшла висновку, що [PERSON] страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми, та потребує лікування лише в умовах стаціонару (ЛКК № 766 від 03.11.2016 року). Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Стаття 13 зазначеного Закону вказує, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Частиною другою вказаної статті встановлено, що госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Однак, вказане положення рішенням Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 року, яке є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними). Та визначено такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що «стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, разом із статтями 2, 3 та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи» (пункт 30 рішення у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 3 жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури,встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: «за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є «психічнохворою». Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу» (пункт 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved