Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачам на підставі права власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS]. На даний час у вказаному домоволодінні за місцем проживання зареєстрований відповідач [PERSON], який більше року у даному житловому будинку не проживає. Добровільно знятися з реєстрації за місцем мешкання відповідач відмовляється. Вказані обставини перешкоджають позивачам у використанні житлового будинку та оформленні субсидії. Позивачі просять суд визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти відповідача з реєстрації за місцем мешкання. Позивачі у судове засідання не з'явилися, надали до суду аналогічні заяви, в яких останні просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити. Заперечень від відповідача на позовні вимоги до суду не надходило. [PERSON] та [PERSON] надали до суду письмові пояснення, згідно яких відповідач не мешкає понад чотири роки у вищезазначеному домоволодінні за адресою: [ADDRESS]. Троїцька селищна рада Троїцького району Луганської області свого представника у судове засідання не направила, просила справу розглянути без участі їх представника, заперечень на позовні вимоги не має. Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом було встановлено, що дійсно позивачам на підставі спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Відповідна частина зазначеного домоволодіння також належить і відповідачу по справі. Відповідач зареєстрований за місцем мешкання за вищевказаною адресою, проте з 2014 року за даною адресою не проживає. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України якщо особа не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин, така особа за рішенням суду може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. При цьому, згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд вважає, що між сторонами має місце спір, пов'язаний з житловими правовідносинами та правом власності особи на нерухоме майно, та з огляду на те, що відповідач є співвласником нарівні з позивачами вищезазначеного домоволодіння, а не його користувачем, положення ч. 2 ст. 405 ЦК України та ст. 71 ЖК України у даному випадку не можуть бути застосовані, а тому позовні вимоги у частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Разом з тим, відповідно до п.6 Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. №207, у разі коли особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку. Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Виходячи з фактичних правовідносин, що склалася у відповідача та позивачів за приписами та вимогами діючого законодавства, що регулює порядок знаття особи з реєстрації за місцем проживання, відповідача неможливо зняти з реєстрації за місцем проживання без рішення суду, а тому відповідний реєстраційний орган, за виниклих спірних обставин може зняти відповідача з реєстрації за місцем проживання за рішенням суду. Права позивачів в даному випадку підлягають захисту судом в цивільному провадженні, а відповідач підлягає зняттю з реєстрації за місцем фактичної реєстрації за місцем проживання за рішенням суду. На підставі викладеного, ст.ст. 12, 29, 391, 405 ЦК України, ст. 71 ЖК України, ст.ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial