Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

До Червонозаводського районного суду м Харкова звернулася [PERSON] із позовною заявою, в якій просить поновити строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування; визнати недійсним договір дарування нежитлових будівель літ.«А-1», загальною площею 1248,7 кв.м., літ.«Б-1», загальною площею 151,0 кв.м., літ.«В-1», загальною площею 272,9 кв.м., літ. «Г-1», загальною площею 78,3 кв.м., літ.«Д-1», загальною площею 125,0 кв.м., літ.«Е-1», загальною площею 14,5 кв.м., шлакоблокові, що розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 1890,4 кв.м, укладеного 25.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., зареєстровано в реєстрі за №505; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлові будівлі: літ.«А-1», загальною площею 1248,7 кв.м., літ.«Б-1», загальною площею 151,0 кв.м., літ.«В-1», загальною площею 272,9 кв.м., літ.«Г-1», загальною площею 78,3 кв.м., літ.«Д-1», загальною площею 125,0 кв.м., літ.«Е-1», загальною площею 14,5 кв.м., що розташовані в [ADDRESS] , проведену на підставі договору дарування від 25.02.2005 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., р.№505. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого, [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність в дар нежитлові будівлі літ.А-1, загальною площею 1248,7 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 151,0 кв.м., літ.В-1, загальною площею 272,9 кв.м., літ.Г-1, загальною площею 78,3 кв.м., літ.Д-1, загальною площею 125,0 кв.м., літ.Е-1, загальною площею 14,5 кв.м., шлакоблокові, що розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 1890,4 кв.м., проте зазначений договір дарування нежитлових будівель від 25.02.2005 року є недійсним, з огляду на те, що не було додержано в момент вчинення правочину вимоги, яка встановлена ч.3 ст.203 ЦК України, а саме відсутність волевиявлення у [PERSON] на дарування об`єкту нерухомості відповідачу [PERSON] . Відсутність волевиявлення позивач обгрунтовує тим, що за життя мати [PERSON] визначилась щодо розподілу належного їй нерухомого майна: житловий будинок у с. Новий Мерчик - сину [PERSON] , а нежитлові будівлі по [ADDRESS] дочці (позивачу). Лише з метою зменшення затрат на майбутнє оформлення спадщини, за домовленістю між дітьми, мати повинна скласти заповіт на відповідача, який в подальшому повинен передати ці будівлі своїй сестрі. Проте, брат волю матері не виконав, не передав нежитлові будівлі позивачу, впевнюючи, що це і так належить їй. А в лютому 2020 року позивач дізналася про договір дарування. Тому позивач вважає, що при укладенні зазначеного договору, враховуючи слабкість [PERSON] на момент його укладання та не неможливості самостійно навіть підписати вказаний договір, відповідач [PERSON] скористався зазначеними обставинами та ввів в оману [PERSON] щодо особи обдаровуваного, а [PERSON] в свою чергу не бажала дарувати вказані нежитлові будівлі [PERSON] , оскільки останньому повинен був перейти лише житловий будинок, а її волевиявлення було направлене саме на дарування вказаних будівель своїй доньці [PERSON] . 18.03.2020 ухвалою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова було відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Слюсар А.М. надав суду письмову заяву про визнання позову, в якій зазначив, що за життя матері [PERSON] вона визначилась щодо розподілу нерухомого майна, яке належало їй на праві власності, а саме житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та нежитлових будівель, що розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 1890,4 кв.м., між своїми дітьми після її смерті, а саме визначила, що житловий будинок з надвірними будівлями отримає він, її син [PERSON] , а вищевказані нежитлові будівлі отримає її донька [PERSON] . З метою зменшення витрат на майбутнє оформлення спадщини за дітьми, між [PERSON] та її дітьми була певна домовленість, а саме, що [PERSON] складе заповіт на нього на все майно, а він в свою чергу зобов`язувався після належного оформлення спадщини передати вказані нежитлові будівлі своїй сестрі [PERSON] . В подальшому [PERSON] склала заповіт, за яким все майно вона заповіла відповідачу. Після смерті матері спадщину прийняв [PERSON] . Натомість майже перед смертю матері, 25.02.2005 року між [PERSON] та ним було укладено договір дарування, згідно якого, [PERSON] безоплатно передала у власність, а він прийняв у власність в дар нежитлові будівлі, що розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 1890,4 кв.м. Даний договір було посвідчено 25.02.2005 року приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда Т.Д. та зареєстровано в реєстрі за №505. Він з моменту укладення даного договору так і не повідомив своїй сестрі [PERSON] про факт його укладення, сподіваючись, що зазначений факт залишиться невідомим, а тому остання дійсно не могла ніяким чином дізнатись про його існування раніше. Таким чином, враховуючи, слабкість [PERSON] на момент укладення вказаного договору дарування та не можливості самостійно навіть підписати вказаний договір, а також враховуючи відсутність волевиявлення у [PERSON] на дарування йому вказаних нежитлових будівель, оскільки вона бажала подарувати їх саме позивачу [PERSON] , тому він погоджується з доводами позивача щодо недійсності зазначеного правочину у зв`язку з відсутністю волевиявлення у [PERSON] щодо особи обдарованого, за винятком лише того, що він ніяким чином не бажав та не скористувався слабкістю своєї матері та не вводив її в оману щодо особи обдарованого, а зазначена помилка відбулась з невідомих йому причин. 15.06.2020 від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотаня про витребування доказів. 18.06.2020 ухвалою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова клопотання відповідача задоволено, витребувано з Валківської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] 02.09.2020 ухвалою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова підготовче провадження у зазначеній цивільній справі закрито, призначено судовий розгляд. У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, через канцелярію суду представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримав, просив задовольнити . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, зазначив, що його мати останні 6 років перед смертю була паралізована, дуже слабка, але розуміла все, що робить. При підписанні договору дарування він був присутній, договір дарування був зачитаний нотаріусом і мати підтвердила його підписання. Ніяким чином на матір не впливав. Крім того, зазначив, оскільки мати сама, через слабкість, не могла підписати договір, була запрошена сусідка. Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами, 25.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно якого, [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність в дар нежитлові будівлі літ.А-1, загальною площею 1248,7 кв.м., літ.Б-1, загальною площею 151,0 кв.м., літ.В-1, загальною площею 272,9 кв.м., літ.Г-1, загальною площею 78,3 кв.м., літ.Д-1, загальною площею 125,0 кв.м., літ.Е-1, загальною площею 14,5 кв.м., шлакоблокові, що розташовані в [ADDRESS] , загальною площею 1890,4 кв.м. (а.с. 5). Відповідно п.13 вказаного договору дарування, в зв`язку з загальною слабкістю [PERSON] за її особистим проханням, у її присутності та у присутності нотаріуса цей договір замість неї підписала [PERSON] (а.с. 5 на звороті). Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., зареєстровано в реєстрі за №505 за адресою [ADDRESS] . [PERSON] є рідною сестрою відповідача [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, та свідоцтвом про шлюб, відповідно до яких, матір`ю сторін є [PERSON] (а.с. 7-11). В цей же день, 25.02.2005, за адресою [ADDRESS] [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого усе майно, що належало їй на день смерті, вона заповідала [PERSON] . В зв`язку з загальною слабкістю, після того, як текст заповіту було прочитано та він відповідав волі [PERSON] , у її присутності та присутності нотаріуса, на її особисте прохання, цей заповіт замість неї підписала [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 20.04.2005 року (а.с. 12). Після її смерті спадщину прийняв її син [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Як вбачається зі спадкової справи, позивач [PERSON] , як непрацездатна дочка померлої, відмовилась від одержання обов`язкової частки у спадщині. З даної заяви також вбачається, що спадкове нерухоме майно складається з житлового будинку у [ADDRESS] . Тобто, з даної заяви вбачається, що позивачу ще 17.09.2005 було відомо, що спадкове нерухоме майно складається лише з житлового будинку у с. Новий Мерчик. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин третьої, четвертої, п`ятої статті 203 ЦК України при вчиненні правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у разі навмисного введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою, за якої правочин може бути визнаний недійсним за статтею 230 ЦК України. Посилання позивача [PERSON] на те, що на момент укладання договору дарування [PERSON] не бажала дарувати вказані нежитлові приміщення відповідачу [PERSON] , а останній ввів її в оману щодо особи обдарованого, що договір дарування не є вільним і не відповідає внутрішній волі [PERSON] свого підтвердження під час судового розгляду справи не знайшли. Само по собі визнання позову відповідачем у даному спорі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання суперечить закону. Так, судом встановлено, що оспорюваний договір дарування складений і посвідчений приватним нотаріусом відповідно до вимог діючого законодавства. В своїй заяві відповідач [PERSON] зазначає, що ніяким чином не бажав та не скористовувався слабкістю своєї матері та не вводив її в оману щодо особи обдарованого. В судовому засіданні відповідач [PERSON] також підтвердив, що мати розуміла, що підписує саме договір дарування і що саме він є обдарованою особою. Тобто, судом встановлено, що волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало її внутрішній волі, і зазначену обставину в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував. Позивач [PERSON] належних та допустимих доказів щодо відсутності волевиявення [PERSON] на укладання договору дарування суду не надала. За вищевказаних обставин, суд вважає, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування від 25.02.2005, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т.Д., зареєстрований в реєстрі за №505 - відсутні. Тому позов задоволенню не підлягає. Відмовляючи в задовленні позову суд також виходить з того, що доводи позивача щодо підписання оспорюваного договору дарування іншою особою, [PERSON] , через слабкість [PERSON] не свідчать про недотримання вимог ст.203 ЦК України. Судом встановлено, що в день, 25.02.2005, складання і посвідчення договору дарування [PERSON] було складено, підписано і посвідчено приватним нотаріусом заповіт, яким вона все своє майно заповідала своєму сину [PERSON] . Даний заповіт також підписаний іншою особою у зв`язку із загальною слабкістю [PERSON] і позивачем не оспорювався. Як вбачається зі спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач [PERSON] 17.09.2005 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] подали нотаріусу спільну заяву, в якій зазначено, що після смерті матері залишається спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] , земельної ділянки за тією ж адресою. У цій заяві [PERSON] , як непрацездатна за віком дочка померлої, зазначила, що має право на обов`язкову частку у спадщині, проте від одержання цієї частки відмовляється. 31.10.2009 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] , та земельну ділянку за тією ж адресою Тому суд критично оцінює пояснення сторін, що позивач з моменту смерті матері і до 2020 року не знала про те, що власником нежитлового приміщення є відповідач на підставі договору дарування і що він вводить її в оману щодо оформлення спадщини. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні поову з наведенних вище підстав, питання щодо застосування строків давності судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed