Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого вказано, що позивач є власницею відповідної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області. Між позивачем, з однієї сторони, та ТОВ «Лотуре-Агро», з іншої сторони, було укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка площею 8,9373 га. Відповідач порушив своє зобов'язання за вказаним Договором по виплаті орендної плати, а саме не виплатив позивачу орендну плату за користування її земельною ділянкою. Оскільки відповідач систематично не виконує своє зобов'язання за Договором по виплаті орендної плати, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати та розірвати відповідний Договір оренди землі. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. ТОВ «Лотуре-Агро» свого представника у судове засідання не направило, про час та місце розгляду справи було повідомлене викликами до суду та через засоби масової інформації. Представник відділу держземагенства в судове засідання не з'явився, про час і дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник реєстраційної служби Троїцького РУЮ в судове засідання не з'явився, суду надав заперечення, згідно якого реєстраційна служба наділена повноваженнями з державної реєстрації прав на нерухоме майно з 01.01.2013 року, тому вимогу позивача про зобов'язання реєстраційної служби провести реєстрацію розірвання зазначеного договору оренди землі, вважає необґрунтованою. Суд перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що між позивачем, з однієї сторони, та ТОВ «Лотуре-Агро», з іншої сторони, було укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянка площею 8,9373 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ЛГ № 114310, виданим 01.09.2006 року на ім'я [PERSON] (договір зареєстровано у Відділі Держкомзему у Троїцькому районі Луганської області, у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.03.2007 року за № 254870/040741800026) (а.с. 11, 12-15). Так, у відповідності до ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, зазначені позивачкою обставини, якими вона аргументує свої позовні вимоги, доведені наданими до суду доказами. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. 1. Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Стаття 2 цього Закону передбачає, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст.20 Закону України «Про оренду землі» і ч.1 ст.210 ЦК України, договір оренди землі підлягає державній реєстрації і вважається укладеним з моменту такої реєстрації. Строк дії вищевказаного Договору складає 10 років. Факт передачі земельної ділянки за даним Договором в оренду підтверджується складеним та підписаним сторонами актом прийому передачі земельної ділянки (а.с. 15). Відповідно до п. 9 (п. 3.1) Договорів, орендна плата вноситься орендарем у зазначеному в них розмірі один раз на рік, що становить 3 % (1,5 %) від грошової оцінки земельної ділянки. Таким чином, відповідач прийняв на себе договірний обов'язок своєчасно та неухильно сплачувати позивачам обумовлену Договорами орендну плату за строкове платне користування зазначеними у Договорах земельними ділянками. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). В порушення ст. 509, ст. 526, ст. 626, ст. 629 ЦК України, відповідач, прийняті на себе зобов'язання за Договором в частині сплати позивачу орендної плати систематично не виконує, відповідачем частково не сплачена орендна плата. Відтак, загальна сума заборгованості відповідача за цим Договором перед позивачем складає 6804,61 грн. В даному випадку способом захисту суб'єктивного майнового права є стягнення з відповідача в судовому порядку заборгованості по сплаті орендної плати за даним Договором. Не сплативши позивачу орендну плату відповідач припустився істотного порушення Договорів, а отже в такому випадку можуть бути застосовані наслідки невиконання договірних зобов'язань, передбачені як в самому договорі оренди, так і актами цивільного законодавства України. Відповідно п. 37 (10.3) Договорів, дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором. Також, згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому, оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені зазначеною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України в своїх Висновках від 01.02.2014, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013р. Уклавши Договір та виконавши свої договірні зобов'язання позивач мав законне право розраховувати на отримання грошової винагороди у вигляді сум орендної плати. Істотно порушивши умови Договору, припустившись невиплати в повному обсязі орендної плати, відповідач завдав позивачу матеріальної шкоди у розмірі заборгованості по оренді, що зумовило істотну різницю між тим, на що позивач мав право розраховувати, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він отримав. Спеціальною нормою права ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. Право орендодавця (позивача) вимагати сплати орендної плати, і як наслідок кореспондуючий обов'язок орендаря (відповідача) сплачувати орендну плату встановлено саме ст. 24 Закону України «Про оренду землі». При цьому, п. д) ст. 141 ЗК України унормовано, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Маючи заборгованість з виплати орендної плати відповідач припустився саме систематичної несплати орендної плати. Усі зазначені вище обставини в їх сукупності свідчать про порушення відповідачем умов вищевказаного Договору, а отже згідно ст. 651 ЦК України та ст. 32 Закону України «Про оренду землі» є підставою для розірвання в судовому порядку цього Договору. Таким чином, суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги в цій частині та вважає за необхідне їх задовольнити у повному обсязі. В частині зобов'язання реєстраційної служби Троїцького РУЮ провести реєстрацію розірвання зазначеного договору оренди землі, суд вважає можливим відмовити в цій частині позовних вимог, оскільки реєстраційна служба наділена повноваженнями з державної реєстрації прав власності на нерухоме майно з 01.01.2013 року, а договір зареєстровано 30.03.2007 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачені останнім при подачі позовної заяви до суду судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 10, 11, 16, 210, 509, 526, 629, 651 ЦК України, ст. 141 ЗК України, ст. 32 Закону України «Про оренду землі»,

Outcome: partial