Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя набутого ними в шлюбі. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2006 року по 17.05.2016 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було нажито і набуто у власність рухоме майно, яке мирним шляхом поділити не виявилось можливим, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд поділити майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 2/3 частки від спільного майна подружжя, а саме автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску; припинити право власності відповідача на 1/3 частку від спільного майна подружжя, а саме вказаного вище автомобіля у зв»язку з грошовою компенсацією та сплатити за рахунок коштів позивача на користь відповідача 1/3 частину від загальної ринкової вартості автомобіля суму в розмірі 52 215.20 грн. Ухвалою суду від 02.09.2016 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 10.10.2016 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ призначено повторний автоматизований розподіл даної цивільної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2016 року дана цивільна справа розподілена судді Панченко О.М. Ухвалою суду від 13.03.2017 року провадження справі зупинено до розгляду Деснянським районним судом м. Києва цивільної справи за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено,визнано недійсним договір купівлі-продажу від 05.04.2016 року на автомобіль «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску, укладеного між [PERSON] та [PERSON], застосовано наслідки визнання недійсності оспорюваного правочину шляхом скасування реєстрації автомобіля, зобов»язано [PERSON] повернути автомобіль [PERSON] та вирішено питання про стягнення судових витрат. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 26.03.2018 року відновлено провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. Протокольною ухвалою суду від 24.09.2018 року закрито підготовчий розгляд справи, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просила суд про задоволення її позовних вимог, а саме просила визнати за нею право власності на 2/3 частки від спільного майна подружжя, а саме автомобіля «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску, а за відповідачем визнати право власності на його 1/3 частину. Зазначила, що після розлучення з відповідачем взяла своє дошлюбне прізвище [PERSON]. Оскільки після розірвання шлюбу діти залишаються проживати з нею, беручи до уваги те, що відповідач сплачує аліменти на утримання дітей з 2018 року, до цього надавав кошти на їх утримання добровільно, але в недостатньому розмірі, тому вважає, що суд при поділі майна подружжя може відступити від рівності часток. Представник позивача підтримав в судовому засіданні вимоги своєї довірительки та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, просив суд про поділ спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску по Ѕ частині за позивачем та відповідачем у справі. Зазначив також, що позивач до 2018 року не подавала до суду позову про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дітей, відповідач в добровільному порядку сплачував кошти на утримання дітей, в квітні 2018 року судом було ухвалено рішення про стягнення аліментів, яке відповідач виконує. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2006 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем по справі розірвано. Від шлюбу подружжя має дітей: синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Судом також було встановлено, що під час знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно: транспортний засіб «Ssang Yong Rexton», реєстраційний номер [NUMBER], 2005 року випуску. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна суд виходить із того, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та часки кожного з подружжя в спільному майні, про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов»язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що вищевказане майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділене між подружжям в судовому порядку. Пунктом 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. Відповідно до п. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 1 ст. 2 ч. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є суб»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). В судовому засіданні, серед іншого судом було встановлено наступне. Діти сторін у справі після розлучення батьків, тобто з травня 2016 року проживають разом з матір»ю - позивачкою у справі. Як пояснила в судовому засіданні сама позивачка, до 2018 року відповідач в добровільному порядку надавав кошти на утримання дітей, з квітня 2018 року відповідачем сплачуються кошти на утримання дітей за рішенням суду. Інших стотних обставин, які мають значення для справи судом в судовому засіданні не встановлено. Таким чином, з урахуванням також пояснень в судовому засіданні представника відповідача, суд приходить до висновку про те, що немає достатньо правових підстав для того, щоб відступити від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок відповідача на користь позивачки пропорційно до суми задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial