Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

До суду звернулося ПАТ КБ «ПриватБанк» з цивільним позовом до [PERSON] про виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 03.10.2007 року уклали кредитний договір №КІС0GA00000155. Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 45 000,00 Євро, строком до 03.10.2022р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 03.10.2007 року уклали договір іпотеки №КІС0GA00000155. Згідно з п.35.2 договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 87,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Свої зобовязання позивач виконав у повному обсязі, в той час як відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 05.11.2013 року суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 87,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач просив суд виселити відповідача та інших осіб з вказаного домоволодіння. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за клопотанням представника позивача до участі в справі було залучено як співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], а ухвалою суду від 13.07.2015 року, за клопотанням представника позивача до участі у справі було залучено третю особу Білоцерківський районний відділ УДМС України в Київській області. 03.07.2015 року канцелярією суду зареєстровано заяву від представника позивача про уточнення позовних вимог, в якій він просить виселити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS], а, також, просить суд зобовязати Білоцерківський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти [PERSON], [INFO], [PERSON], 09.11.,[INFO], з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В відкрите судове засідання представник позивача не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, подав до суду, через канцелярію суду заяву, в якій просить слухати справу без участі представника позивача, позов підтримує повністю, просить позов задовольнити, а, також, стягнути з відповідачів додаткові судові витрати в розмірі 400,00 гривень. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним, причини неявки суду не відомі, з заявами чи клопотаннями до суду не зверталися. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 213, 308 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності. Кожна сторона повинна доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно п.26 ППВСУ 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 03.10.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № КІСООА00000155, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 45000.00 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.10.2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, 03.10.2007 року сторони уклали договір іпотеки № КІС0ЄА00000155, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 87.10 кв.м., житловою площею 42.90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 573380 грн. 00 коп.. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов»язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору. Відповідно до п. 2.2 кредитного договору позичальник зобов»язався використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 даного договору; сплатити відсотки за користування кредитом, відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2 даного договору. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, банк зобов»ячався надати позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу на строк з 03 жовтня 2007 року по 03 жовтня 2022 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 53 179,95 євро на наступні цілі: на споживчі цілі у розмірі 45000,00 євро, а, також, у розмірі 8179,95 євро на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту 1350,00 євро у момент надання кредиту відсотки за дострокове погашення кредиту, згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. По справі встановлено, що відповідач порушив взяті зобовязання за кредитним договором і станом на 10.04.2013 року мав заборгованість 51249,58 євро, що за курсом за 1 євро становило 10,42 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.04.2013 року складає 534020.58 грн., яка складається з наступного: 42710,41 євро - заборгованість за кредитом; 4398,24 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 725,60 євро - заборгованість по комісії за користуванням кредитом: 952,02 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 23.99 євро - штраф (фіксована частина) та 2439,31 євро - штраф (процентна складова). Позивач звертався до суду з цивільним позовом до [PERSON] про звернення стягнення. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення було задоволено частково, та звернуто стягнення на квартиру загальною площею 87.10 кв.м., житловою площею 42.90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № КІС0ОА00000155 від 03.10.2007 р.) Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (49094. м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу і Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В задоволенні позовних вимог щодо виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в даній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку було відмовлено, в зв»язку з недоведеністю, а саме ненаданням доказів того, що [PERSON] проживає у спірній квартирі, а, також, не зазначенням конкретних осіб, які підлягають виселенню. Рішення суду набрало законної сили 18.11.2013 року. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.109 ЖК УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового підрозділу ТО ДМС України в Київській області, за [PERSON], [INFO], зареєстровано місце проживання як: [ADDRESS]. Крім того, згідно довідки № 366 від 13 травня 2015 року, виданої Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційною конторою № 6, вбачається, що особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] відкритий на [PERSON], [INFO], однак він за вказаною адресою не зареєстрований, але зареєстровані за даною адресою [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Вирішуючи даний спір по суті, суд враховує, що Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 2 вересня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-1049цс15, предметом якої був спір про виселення. Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Як вже зазначалось судом, 03.10.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № КІСООА00000155, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 45000.00 євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.10.2022 року. Відповідно до договору, позивач надав вказаному відповідачу кредит на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором, сторони уклали договір іпотеки 03.10.2007 року за № КІС0ЄА00000155, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 87.10 кв.м., житловою площею 42.90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою 26.05.2005 року, за реєстром № 2-3147 . Як зазначалось раніше, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яку не було придбано за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла був би посилковим. На вказані вимоги позивач уваги не звернув, що унеможливлює задоволення позову в цій частині. Щодо позовної вимоги позивача зобовязати Білоцерківський районний відділ Управління Державної Міграційної служби України в Київській області зняти відповідачів з реєстрації, суд вказує на наступне. Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позовна вимога зобовязати Білоцерківський районний відділ Управління Державної Міграційної служби України в Київській області зняти відповідачів з реєстрації, задоволенню не підлягає, оскільки законодавцем чітко передбачено підставу для цього, а саме: набрання законної сили рішення суду про виселення. Крім того, до суду не надані належні та допустимі докази того, хто саме проживає у спірній квартирі. Таким чином, позов до задоволення не підлягає. На підставі вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed