Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

Заявник [PERSON] 25.03.2019 року звернувся у суд із заявою, в якій просить встановити юридичний факт проживання ним на території України, а саме у с. Либохора Сколівського району Львівської області за станом на 24.08.1991 року. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 01.07.2019 року у цій справі відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами окремого провадження. Розгляд справи по суті відбувся 04.09.2019 року, з участю заявника. Заяву обґрунтовано тим, що заявник народився [INFO] у с. Либохора Сколівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно довідки Либохорівського старостинського округу Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 11.05.2019 року вих. № 277, станом на 24.08.1991 року заявник дійсно постійно проживав у [ADDRESS], із своєю матір`ю [PERSON] - громадянкою колишнього СРСР, яка на цей час не була громадянкою іншої держави. У зв`язку з перебуванням у складних життєвих ситуаціях він не зміг одержати паспорт громадянина України. Така обставина унеможливлює реалізувати йому особисті немайнові права. Окрім того, нормативно-правовими актами України не визначено іншого порядку встановлення факту проживання громадянина у неповнолітньому віці на території України станом на 24.08..1991 року. З метою реалізації свого немайнового права він змушений звернутись до суду з проханням встановити юридичний факт проживання на території України, а саме у с. Либохора Сколівського району Львівської області, станом на 24.08.1991 року. Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримав заяву, просив її задоволити, зокрема встановити юридичний факт свого проживання на території України, а саме у с. Либохора Сколівського району Львівської області за станом на 24.08.1991 року, надав пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Начальник Сколівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області не забезпечила явку у судове засідання уповноваженого представника, однак 04.07.2019 року за вх. № 3016 начальник - Габчак І. О . подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу. При ухваленні рішення у даній справі покладається на розсуд суду. Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх учасників справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. В силу ч. ч. 1, 2 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 06.05.1992 року Тухлянською сільскою Радою Сколівського району Львівської області, заявник [PERSON] народився [INFO] у с. Либохора Сколівського району Львівської області, а його батьками зазначено: батько - [PERSON] ; мати - [PERSON] . Відповідно до довідки за вих. № 277, виданої Либохорівським старостинським округом Славської селищної ради Сколівського району Львівської області 11.05.2019 року, [PERSON] , [INFO] , постійно проживає без реєстрації у [ADDRESS] , з народження і по теперішній час. Листом Сколівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 37/247 від 11.05.2019 року відмовлено в оформлені паспорта громадянина України [PERSON] , оскільки його особу встановлено, але юридично не підтверджено факт постійного проживання на території УРСР або на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року. 15.05.2019 року заявнику Либохорівським старостинським округом Славської селищної ради Сколівського району Львівської області видано посвідчення серії [NUMBER] про право на гарантії і пільги, встановлені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Громадянство України громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Зокрема, за ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. У пункті 40 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, реалізація права на набуття заявником громадянства України залежить від встановлення судом факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року, який має для нього юридичне значення. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи перевірені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт постійного проживання заявника на території України за станом на 24.08.1991 року є доведеним, а заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved