Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

До суду надійшла зазначена позовна заява, в якій позивач з урахуванням уточнень просить стягнути з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на його користь: заборгованість із заробітної плати в сумі 1298,83 грн.; суму невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 19260,69 грн.; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні із розрахунку станом на день ухвалення рішення; моральну шкоду в сумі 20000 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2200 грн.; судовий збір в сумі 840,80 грн. Зазначає, що він перебував у трудових правовідносинах з відповідачем ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» з 16.03.2005 року по 02.06.2020 року (наказ №344 від 02.06.2020р.), працював начальником караулу ВЧПО ТОВ «ЛКМЗ» з добовим режимом роботи з 07.30 ранку до 07.30 ранку наступного дня. З посади його було звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією умов колективного трудового договору. Станом на 27.08.2020 року заборгованість по заробітній платі складала 23276,36 грн., в т.ч. компенсація за невикористану відпустку - 1757,14 грн. Сума невиплаченої вихідної допомоги складає 19260,69 грн. Неодноразово, а саме 09.06.2020 року та 24.06.2020 року ним були направлені «Укрпоштою» ТОВ «ЛКМЗ» заяви про проведення розрахунку при звільненні рекомендованим листом. Крім того, 24.06.2020 року адвокатом Громадської організації «Адвокатське об`єднання» Харківська обласна колегія адвокатів» Дегтярчук І.О. було направлено відповідний запит про витребування інформації щодо заборгованості по заробітній платі. До цього часу жодної відповіді не отримано. Оскільки відповідач на час звільнення не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, вважає, що ТОВ «ЛКМЗ» зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 03.06.2020 року - з дня, наступного за днем звільнення, по день прийняття рішення судом. Також зазначає, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди. В період затримки виплати заробітної плати він захворів, його було госпіталізовано і з 15 червня по 25 червня 2020 року він перебував на лікуванні у стаціонарному відділенні №1 Комунального некомерційного підприємства «Лозівське територіальне медичне об`єднання». Йому були потрібні кошти на ліки, здачу аналізів, обстеження, дієтичне харчування, на що він був змушений запозичувати кошти у родичів та знайомих. До цього часу він не має можливості розрахуватися в зв`язку з затримкою розрахунку з ним ТОВ «ЛКМЗ». Крім того, внаслідок порушення відповідачем його законних прав, а саме невиплати йому заробітної плати, було порушено звичний для нього уклад життя, що завдало йому моральних страждань, які виразилися в постійних переживаннях. На його утриманні знаходиться малолітній син [PERSON] , 2011 року народження, який окрім батьківської уваги потребує створення для нього відповідних умов проживання, харчування, розвитку та оздоровлення. Його непрацездатні батьки також потребують від нього як фізичної, так і матеріальної допомоги. Отже, неотримання коштів від ТОВ «ЛКМЗ» зумовило значну зміну способу його життя, він був змушений докладати додаткові зусилля для утримання своєї сім`ї, що принижувало його гідність. Позивач та його представник адвокат Дегтярчук І.О. у судове засідання не з`явились, надали відповідно телефонограму та заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримали. Представник відповідача Бусуєк Л.А. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечувала частково. Також надала відзиви на позовну заяву, в якому зазначила, що позивачем порушено вимоги п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та під час уточнення позову позивачу необхідно доплатити судовий збір за всі вимоги відповідно до ціни позову. Просила суд узяти до уваги правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц. Щодо суті позовних вимог зазначила, що позивач працював на підприємстві до 02.06.2020 року і підприємство внаслідок фінансової неможливості не змогло розрахуватись у повному обсязі з позивачем в день його звільнення в порядку, визначеному ст. 116 КЗпП України. Не заперечує, що станом на 12.01.2021р. заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 1298,83 грн., сума невиплаченої вихідної допомоги - 19260,69 грн. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди зазначила, що ця вимога у вказаному розмірі з підстав, вказаних у позові, не доводиться належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами. Вважає, що під час нарахування середнього заробітку за час затримки необхідно брати графік роботи підприємства в режимі неповних робочих днів, закріплений у наказі № 271 від 30.09.2019 року. Також просила урахувати те, що з моменту звільнення з роботи підприємство періодично виплачує частинами позивачеві заборгованість із зарплати. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, що не оспорювалося сторонами та підтверджено копією трудової книжки позивача. 02.06.2020 року позивача, який перебував на посаді начальника караулу ВЧПО ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод», звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією товариства умов колективного трудового договору. Згідно довідки ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» від 11.01.2021 року станом на 11.01.2021р. заборгованість по заробітній платі [PERSON] складає 1298,83 грн., сума невиплаченої вихідної допомоги - 19260,69 грн. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідачем в порушення ст. 116 КЗпП України при звільненні позивачу не було здійснено відповідні розрахунки по заробітній платі, в зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в сумі 1298,83 грн. та вихідної допомоги в сумі 19260,69 грн. підлягають задоволенню. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 зазначено, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ними остаточний розрахунок по заробітній платі, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.06.2020 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 11.01.2021 року, тобто по день прийняття рішення судом. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин) в період затримки. Згідно розрахунку при звільненні № 00000000167 від 15.06.2020р. працівника [PERSON] за період з 01.04.2020р. по 31.05.2020р. загальний дохід за квітень-травень становить 15951,30 грн., відпрацьовано 30 днів, 318 годин, 58 календарних днів; середньогодинна заробітна плата складає 50,16 грн. Згідно копій табелів обліку використання робочого часу позивач працював у ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» з добовим режимом роботи з 7-30 год. ранку до 07-30 годин ранку наступного дня, по 22 години за добу. За період з 03.06.2020 року по 11.01.2021 року кількість робочих діб складає: червень - 7, липень - 7,5, серпень - 8, вересень - 7,5, жовтень - 7,5, листопад - 8, грудень - 7,5, січень - 2,5, всього 55,5 робочих діб. Таким чином, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні [PERSON] складає 61245,36 грн. (55,5 діб х 22 год. х 50,16 грн. = 61245,36 грн.), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Вказана сума, що підлягає стягненню, визначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1,3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тривалість судових процесів, спрямованих на відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, засади розумності, співмірності, справедливості та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Питання про відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати вирішується судом у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження наявності передбачених законом обставин, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі №910/4518/16). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3,4,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Між позивачем та адвокатом Дегтярчук І.О. 24.06.2020 року укладено договір про надання правової допомоги. Позивачем надано детальний опис надання послуг за договором про надання правничої допомоги від 24.06.2020 року та додаткової угоди від 10.07.2020 року. Згідно квитанції від 28.10.2020 року, позивачем було сплачено адвокату 2200 гривень за надання професійної правничої допомоги. Враховуючи вищевикладене, суд вважає достатньою та обґрунтованою суму витрат на правничу допомогу в розмірі 2200 грн., що є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, а тому на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені ним документально підтверджені судові витрати за надання професійної правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 840,80 грн. за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позовну вимогу про стягнення моральної шкоди задоволено частково, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 698,58 грн. (19260,69 + 61245,36 + 3000 = 83506,05 х 840,80 / 100506,05 = 698,58).

Outcome: partial