Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: агентство нерухомості «Ріелтори України» в якому просив: розірвати попередній договір від 20 травня 2018 року, укладений між [PERSON], Агентством нерухомості «Ріелтори України» в особі СПД [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON]; Стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 65025 грн. та неустойку за порушення зобовязань по передньому договору від 20 травня 2018 року в розмірі 2500 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 65025 грн. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що між ним та відповідача було укладено попередній договір від 20 травня 2018 року. [PERSON] якого власники і покупець зобовязались у майбутньому укласти та нотаріально посвідчити у термін, вказаний у п. 2.3. договору, тобто до 20.06.2018 року, договір відчуження, відповідно до якого власник зобовязується передати покупцю у власність обєкт нерухомості, а саме квартиру [ADDRESS], а покупець зобовязався сплатити власникам вартість обєкту за умовами, передбаченими договором. Позивачем було передано грошові кошти у розмірі у розмірі 1500 доларів США, що за курсом НБУ складає 39000 грн. та 05.06.2018 року [PERSON] отримала додатково за рахунок належних по договору відчуження платежів ще 1000 доларів США, що за курсом НБУ складає 26000 грн. Але у строк, передбачений попереднім договором, тобто до 20 червня 2018 року власники квартири зобовязання не виконали, посилаючись на неможливість виконати їх у встановлений договором строк. У звязку з чим між сторонами 19 червня 2018 року була укладена додаткова угода, відповідно до якої, власники повинні були виконати зобовязання до 27 червня 2018 року. Відповідачі до вказаного строку зобовязання знову не виконали, і зобовязалися зявитися до нотаріальної контори для посвідчення договору відчуження 02 липня 2018 року. В указаний строк власники квартири до нотаріальної контори не зявилися. На вимогу позивача повернути сплачені ним грошові кошти не реагували. Дані обставини стали підставою звернення до суду. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи провести за його відсутності. Відповідачі у судове засідання не явилися, про розгляд справи повідомлялися. Жодних заяв, клопотань чи відзиву на адресу суду не надавали. Третя особа у судове засідання не явилася, про розгляд справи повідомлялася. Жодних заяв, клопотань на адресу суду не надавала. Суд ухвалює заочне рішення за відсутності учасників справи відповідно до ст. 280 ЦПК України, про що не заперечував позивача. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що даний позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14 листопада 2006 року, належить на праві спільної часткової власності, в рівних частках квартира № 21 в будинку № 79 корп. А по пр. Добровольського в м. Одесі (а.с.11), видане на підставі Розпорядження органу приватизації від 14.11.2006р. № 199422 (а.с.10), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13567875 від 14.02.2007р. (а.с.9) 20 травня 2018 року між [PERSON], Агентством нерухомості «Ріелтори України» в особі СПД [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] був укладений попередній договір, відповідно до якого власники і покупець зобовязались у майбутньому укласти та нотаріально посвідчити у термін, вказаний у п. 2.3. договору, тобто до 20.06.2018 року, договір відчуження, відповідно до якого власник зобовязується передати покупцю у власність обєкт нерухомості, а саме квартиру [ADDRESS], а покупець зобовязався сплатити власникам вартість обєкту за умовами, передбаченими договором (а.с.7-8). [PERSON] прийому-передачі документів від 20.05.2018р. СПД [PERSON] отримала від [PERSON] оригінали правоустановчих документів: технічний паспорт на квартиру; Розпорядження органу приватизації від 14.11.2006р. № 199422; Витя про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13567875 від 14.02.2007р.; Свідоцтво про право власності на житло від 14 листопада 2006 року. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. [PERSON] до ч.4 ст. 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, ст.635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Разом з тим, відповідно до ст.ст. 526,629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. [PERSON] з ч. 1ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. За змістом укладеного між сторонами попереднього договору сторони зобовязались у майбутньому, в строк до 20.06.2018р., укласти договір купівлі-продажу квартири (а.с.7-8). В передбачений попереднім договором, тобто до 20 червня 2018 року власники квартири зобовязання не виконали, посилаючись на неможливість виконати їх у встановлений договором строк, у звязку з чим між сторонами 19 червня 2018 року була укладена додаткова угода, відповідно до якої, власники повинні були виконати зобовязання до 27 червня 2018 року (а.с.15). [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартири до вказаного строку зобовязання знову не виконали, і зобовязалися зявитися до нотаріальної контори для посвідчення договору відчуження 02 липня 2018 року. Однак, в зазначений строк вони знов не явилися. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вказані обставини у своїй сукупності свідчать про ухилення відповідачів від виконання умов попереднього договору від 20.05.2018 року та відсутність у них дійсного наміру на укладення основного договору. Статтею 651 ЦК України встановлено, що договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Зазначене узгоджується із Правовою позицією постанови Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-75цс13. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимогу про розірвання попереднього договору слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. [PERSON] із п. 4.5. договору, з метою забезпечення зобовязань, позивач передав власникові, а власники отримали за рахунок належних по договору відчуження платежів кошти у розмірі 1500 доларів США, що за курсом НБУ складає 39000 грн. 05.06.2018 року власники, а саме [PERSON] отримала додатково за рахунок належних по договору відчуження платежів ще 1000 доларів США, що за курсом НБУ складає 26000 грн., а взагалі власники отримали 2500 доларів США, що складає 65000 грн. [PERSON] зі ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу квартири. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такі договор в майбутньому, передана відповідачамгрошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Таку правову поицію висловив Верховний суд України у своїй постанові від 13 лютого 2013 року. Положення ч.2 ст.635 ЦК містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до п. 4.6. попереднього договору від 20 травня 2018 року у випадку невиконання власниками квартири своїх зобовязань, вони повинні у триденний строк з моменту предявлення відповідної вимоги зобовязані повернути отримані грошові кошти, а також сплатити неустойку у розмірі 100 %, тобто ще 2500 доларів США, що складає 65000 грн. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до вимог ст. ст. 549-552 ЦК України. Зазначена неустойка нараховується у грошовій або майновій формі від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів за договором позики відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України. Так, пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За правилами статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Оскільки, укладання основного договору між сторонами у майбутньому є неможним у зв'язку з тим, що позивач втратив довіру до відповідача, він наполягає на поверненні сплаченого ним авансу у розмірі 2500 дол. США. Так, відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 2 даної статті положення глави 83ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З приписів ч. 2 ст.1214 ЦК України, випливає, що норми ст.1212ЦК України повною мірою стосуються і випадків безпідставного набуття або збереження грошових коштів. 06 липня 2018 року [PERSON] звернувся до власників квартири з письмовою вимогою, про повернення коштів, але до даного часу відповідь не отримав. В порушення зазначених норм закону відповідачі на час розгляду справи добровільно не повернули позивачу безпідставно набуті ним грошові кошти. Враховуючи те, що зобов'язання між позивачем і відповідачами за попереднім договором на день розгляду справи є невиконаним через винну поведінку відповідачів, суд вважає, що грошові кошти в сумі 2500 дол. США, сплачені позивачем на користь відповідачів в якості авансу за попереднім договором, є такими, що набуті без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу. Крім того грошові кошти, відповідно до п. 4.6 Договору, а саме неустойка у розмірі 100 %, тобто ще 2500 доларів США,. також підлягають повернення позивачу. За змістом ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 2 вказаного Декрету визначено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Також мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Тобто, гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України, допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відтак Відповідачі в силу закону зобовязані повернути Позивачу суму авансу в гривні, за офіційним курсом долару США, встановленим Національним банком України на момент повернення авансу або її частини. Станом на момент укладання попереднього договору., офіційний курс долару США, встановлений Національним банком України дорівнює 26 гривен 01 копійок за 1 долар США. Відтак сума заборгованості, яка підлягає поверненню Позивачу становить 130 050 грн. [PERSON] ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь держави підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2005,30 грн.. що складаються з вимог майнового характеру у розмірі 1300,50 грн. та вимогу не майнового характеру 704,80 грн. На підставі та

Outcome: approved