Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

За позовом [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач більше року не мешкає в зазначеній квартирі, а позивач через реєстрацію відповідача не може оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. В судовому засіданні позивач [PERSON] і третя особа [PERSON] підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідач [PERSON] і третя особа Амур-Нижньодніпровський районний відділ у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за їх відсутності. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: До матеріалів справи долучена копія свідоцтва про право власності на житло, за яким квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить позивачу [PERSON], третій особі [PERSON] та відповідачу [PERSON]. Фактично позивач заявляє позовні вимоги про визнання таким, що втратив право користування житлом, співвласника такого житла. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує роз'яснення, викладені у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № % від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якими оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 3 Житлового кодексу, житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та виданими відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР. За ст. 150 цього ж Кодексу, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, відповідач, як співвласник квартири, згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири на власний розсуд, використовувати квартиру для власного проживання. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні. Право відповідача на проживання в квартирі, як складова права власності, не пов'язується з безперервністю проживання відповідача в квартирі, співвласником якої він є, і він не втрачає право на проживання в квартирі незалежно від тривалості нездійснення ним такого права. На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, на підставі ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed