Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

До суду з позовом про стягнення моральної шкоди звернувся [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник вказали, що 05 вересня 2011 року орієнтовно о 16 годині позивач [PERSON] Ю,М. перебував у своєму службовому кабінеті в Київському РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області (м. Харків вул. Артема,49), коли до нього увірвались співробітники УСБУ в Харківській області, прокуратури Київського району м. Харкова та прокуратури Харківської області і розпочали проводити обшук. Протягом часу проведення ОТЗ позивач був позбавлений можливості зателефонувати своїм близьким та родичам, а також був позбавлений можливості отримувати кваліфіковану правову допомогу. Незаконно утримувався в службовому кабінеті до 02 години 06 вересня 2011 року, після чого його без жодних пояснень, на очах у всіх працівників Київського РВ, в наручниках, було затримано та направлено до ІТТ ОСУ ГУМВС України в Харківській області. 05 січня 2012 року позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою в умовах СІЗО на підписку про невиїзд. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року по справі №1/642/64/2013 позивач був визнаний невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, п.4 ст.27 ч.1 ст. 369, ч.3 ст. 364, ч.3 ст. 368 КК України і по суду виправданий. Вирок суду набрав чинності. Таким чином, позивач, в рамках кримінальної справи, протягом періоду з 05 вересня 2011 року по 23 жовтня 2013 року, внаслідок незаконного обшуку, незаконного застосування таких запобіжних заходів як тримання під вартою та перебуванні на підписці про невиїзд з постійного місця проживання, тобто процесуальних дій, що порушують його права як громадянина України , завдана моральна шкода. Сам факт безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного тримання під вартою, відсторонення від посади свідчить про завдання особі моральної шкоди. Ці факти є загальновідомими і не потребують окремого доказування. Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку ушкодженням здоровя, у порушенні права власності, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при наявності інших негативних наслідків. Під час проведення незаконного обшуку в службовому кабінеті начальника Київського РВ співробітниками УСБУ в Харківській області, прокуратури Харківської області було підірвано авторитет та довіру підлеглих, оскільки слідчі дії відбувались у робочий час, та співробітники відділу бачили, як їх безпосередній керівник, перебуваючи в наручниках, ніби злочинець, був затриманий та відправлений до ІТТ ОСУ ГУМВС України у Харківській області. В подальшому, у звязку з незаконним триманням під вартою більше ніж 122 діб були повністю паралізовані всі можливі життєві звязки. В період перебування під вартою, у позивача різко погіршало здоровя, що підтверджується медичною документацією. Після винесення виправдовувального вироку, дуже багато людей, які вважали себе друзями позивача і він вважав їх друзями відвернулися від нього. Позивач мав прекрасний карєрний ріст, але у звязку з незаконним затриманням та сфабрикованою справою карєра його практично закінчилася. Усього під слідством позивач знаходився 779 днів, із яких 122 дні перебував під вартою. Просить стягнути моральну шкоду у розмірі 1340280 гривень з Держави Україна в особі Державної Казначейської Служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказавши, що позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені, оскільки відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ №215 від 15 квітня 2015 року, Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку, виконання бюджетів, яка відповідно до ч.2 ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження», Порядку, затвердженого постановою КМУ №845 від 03 серпня 2011 року здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржниками за якими є державний орган, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за відповідною бюджетною програмою у Державному бюджеті України. Відповідно до п. З роз. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-УІІ1 (набрав чинності з січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Отже, застосування позивачем розміру мінімальної заробітної плати при розрахунку моральної шкоди, за час перебування під слідством і судом з 06.09.2011, тобто моменту затримання працівниками правоохоронних органів, по 23.10.2013, тобто винесення судом виправдувального вироку за період 25 місяців та 18 днів, є безпідставним. Твердження позивача про те, що у наслідок притягнення його до кримінальної відповідальності погіршився стан його здоров'я, у нього з'явилися хронічні захворювання нічим не доказується. Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи «...встановити причинний зв'язок можливого [PERSON] із перебуванням останнього СІЗО, зважаючи з одного боку на сезонність, з іншого - на можливий вплив щодо загострення хвороб стресових факторів та інших, що зумовлені поліетіологічною природою захворювань на ті невизначеності динаміки розвитку хвороб, не с можливим». Отже, обставини притягнення до кримінальної відповідальності не перебувають у причинному зв'язку з можливим погіршенням стану здоров'я позивача, з огляду зокрема, також на саму природу захворювань (поліетіологічні хвороби, що виникають в результаті впливу різних по своїй сутності факторів). Також згідно висновку судової психологічної експертизи №1893 від 19.12.2017, проведеної судовим експертом лабораторії почеркознавчих, лінгвістичних, психологічних та мистецтвознавчих сліджень ХНДІСЕ ім. Засл. проф. [PERSON] [PERSON], вбачається, що «ситуація, що досліджується була психотравмувальною для [PERSON] [PERSON]\~завдані страждання\~(моральна\~шкода)\~у вигляді\~відчуттів хвилювання,\~образи,\~приниження,\~сорому,\~тривалої емоційної\~напруги,\~необхідності виправдовуватись\~та доводити\~свою невинуватість, негативних переживань через погіршення репутації, зниження авторитету в професійному середовищі та руйнування успішної кар'єри протягом періоду досудового розслідування та розгляду справи в суді. [PERSON] спричинені страждання (моральна шкода) за умов\~незаконних дій прокуратури Харківської області під час провадження у кримінальній справі. Можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання [PERSON] становить D=360*1*1*1 (1-0)=360 розмірів мінімальної заробітної плати на момент винесення відповідного рішення суду». Жодним рішенням не встановлено незаконних дій працівників прокуратури Харківської області. Просив суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні також вказала, що жодних підстав для задоволення позову [PERSON] не вбачається. Суд, вислухавши думку сторін по справі, перевіривши наявні докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з серпня 1983 року працював в органах міліції(поліції), пройшовши шлях з простого працівника міліції до полковника міліції(поліції), начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області. За період роботи був неодноразово нагороджений відповідними відзнаками, в тому числі і табельною зброєю. 18 червня 2010 року наказом МВС України №1065о/с від 18 червня 2010 року позивача призначено на посаду начальника Київського РВ ГУМВС України в Харківській області. 05 вересня 2011 року близько 16 години [PERSON] Ю,М. перебуваючи у своєму службовому кабінеті в Київському РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області (м. Харків вул. Артема,49), був затриманий співробітниками УСБУ в Харківській області, прокуратури Київського району м. Харкова та прокуратури Харківської області, які провели обшук в кабінеті. З цього часу позивач тримався в ІТТ ОСУ ГУМВС України в Харківській області а потім у слідчому ізоляторі. 05 січня 2012 року позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою в умовах СІЗО на підписку про невиїзд. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року по справі №1/642/64/2013 позивач був визнаний невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, п.4 ст.27 ч.1 ст. 369, ч.3 ст. 364, ч.3 ст. 368 КК України в по суду виправданий. Вирок суду набрав чинності. Після затримання [PERSON] в чисельних засобах масової інформації та мережі інтернету були розміщені відповідні статті, про затримання [PERSON], як хабарника т.1 а.с.54-63 Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач вказав, що дійсно він був безпідставно затриманий 05 вересня 2011 року орієнтовно о 16 годині у своєму службовому кабінеті в Київському РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області (м. Харків вул. Артема,49), співробітниками УСБУ в Харківській області, прокуратури Київського району м. Харкова та прокуратури Харківської області. Протягом часу проведення ОТЗ він ([PERSON]М.) був позбавлений можливості зателефонувати своїм близьким та родичам, а також був позбавлений можливості отримувати кваліфіковану правову допомогу. Незаконно утримувався в службовому кабінеті до 02 години 06 вересня 2011 року, після чого його без жодних пояснень, на очах у всіх працівників Київського РВ, в наручниках, було затримано та направлено до ІТТ ОСУ ГУМВС України в Харківській області. 05 січня 2012 року позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою в умовах СІЗО на підписку про невиїзд. Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2013 року по справі №1/642/64/2013 позивач був визнаний невинуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст. 263, п.4 ст.27 ч.1 ст. 369, ч.3 ст. 364, ч.3 ст. 368 КК України в по суду виправданий. Вирок суду набрав чинності. В період часу тримання досудового та судового слідства у нього виникли проблеми зі здоровям. Крім того, в засобах масової інформації, щодо нього була розповсюджена інформація, про нього як хабарника. Дуже багато друзів відвернулися від нього і вже після того, як він був виправданий багато з них відносяться до нього з елементами відповідної недовіри. На момент затримання у нього була успішна карєра, яка після затримання, фактично розпалася. Він перебував у кадровому резерві на заміщення посади начальника міського управління міліції. Після поновлення в органах внутрішніх справ він в теперішній час займає посаду, набагато нижчу від тієї яку займав до затримання і це не повязано з його діловими якостями. Незаконними діями співробітників прокуратури Харківської області йому завдана моральна шкода, яку він просить стягнути з Держави на його користь. Допитані по справі в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що вони давно знають [PERSON], як порядну людину, грамотного фахівця. Після його затримання у вересні 2011 року було дуже багато усіляких розмов про [PERSON] Багато хто стверджував, що його затримали на хабарі. Репутація його як людини та чесного міліціонера страждала суттєво. Після того, як закінчився суд та його виправдали, не усі повернулися до [PERSON] Багато людей перестали йому довіряти, що вдарило по його репутації. Вони бачили багато публікацій в інтернеті про затримання [PERSON] Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №1893 від 19 грудня 2017 року ситуація, що досліджується за вказаною цивільною справою була психотравмуючою для [PERSON] [PERSON] завдані страждання (моральна шкода) у вигляді відчуттів хвилювання, образи, приниження, сорому, тривалої емоційної напруги, необхідності виправдовуватися та доводити свою невинність, негативних переживань через погіршення репутації, зниження авторитету в професійному середовищі та руйнування успішної карєри протягом періоду досудового розслідування та розгляду справи у суді. Можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання [PERSON] Ю,М. становить D=360*1*1*1 (1-0)=360 розмірів мінімальної заробітної плати на момент винесення відповідного рішення суду. Суд приходить до висновку, що сума моральної шкоди, визначена експертом розрахована правильно та відповідає співрозмірності спричиненим душевним стражданням, втраті авторитету серед співробітників, громадян. Згідно зі\~статтею 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі\~Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту п'ятого\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові\~підлягаєморальна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до частини третьої\~статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Доводи відповідача та третьої особи стосовно того, що повинен застосовуватись розрахунок не із розміру заробітної плати а із розміру прожиткового мінімуму на думку суду не відповідають вимогам Закону, оскільки в ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду» вказано про відшкодування шкоди яка проводиться виходячи з розміру заробітної плати, а не виплат, які дійсно повинні проводитись в розмірі прожиткового мінімуму, відповідно до п.3 розділу 2 «Прикінцевих та перехідних положень» ЗУ від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчий актів України» Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди. Суд вважає, що доводи представника відповідача в тому, що Казначейська служба не повинна бути відповідачем по справі не ґрунтуються на Законі. Статтею 43 Бюджетного Кодексу (надалі БК) України\~передбачено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України\~відповідно до\~покладених завдань:\~здійснює через\~систему електронних\~платежів Національного\~банку України\~розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення). В силу пункту 8 частини першої статті\~7, частини другої статті\~23 БК України\~бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Статтею 25 БК України\~установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд лише зобов'язує казначейство як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved