Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася позовом до Тиманівської сільської ради про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є головою двору та фактично проживає у будинку, за адресою: вул. Незалежності, 6, с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область, з моменту його будівництва. Даний будинок побудований та зданий в експлуатацію у 1974 році та має статус колгоспного двору. Позивач у серпні 2016 року, звернулася до Комунального підприємства «Архітектурне планувально-проектне бюро» з метою державної реєстрації прав власності на будинок, однак їй відмовили у звязку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на вказаний будинок. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить визнати за нею право власності на житловий будинок, за адресою: вул. Незалежності, 6, с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область, з моменту його будівництва. Позивач у судовому засіданні позов підтримала і просила його задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав та зазначив, що будинок належить позивачу, оскільки вона та її чоловік у 1971 році отримали земельну ділянку під забудову, дозвіл на будівництво та інші необхідні документи, однак на момент закінчення будівництва з невідомих причин не внесено записи у по господарську книгу, що у подальшому унеможливило реєстрацію права власності на спірний будинок. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив, що [PERSON] виготовила технічний паспорт на будинок, за адресою: вул. Незалежності, 6, с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область, що підтверджується копією технічного паспорту від 24.03.2016, виданого Комунальним підприємством «Архітектурне планувально-проектне бюро» (а.с. 4 6). Згідно довідок № 270 від 18.08.2016, № 183 від 07.06.2016, № 81 від 22.02.2016, виданих Михайлівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON], станом на 15.04.1991 була головою колгоспного двору, проживає, за адресою: вул. Незалежності, 6, с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область. Будь-які відомості про стан двору і склад сімї за вказаною адресою у по господарській книзі Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області відсутні (а.с. 9 11). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-АБ № 041720 від 02.05.1971, виданого Михайлівським сільським бюро ЗАГС Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] є дружиною [PERSON] (а.с. 28), який згідно свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 078795 від 15.06.2007, виданої Михайлівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, - помер13.06.2007 (а.с. 28). Згідно свідоцтва на забудову у сільських населених пунктах Української РСР, [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку у строк з 1971 1974 роки, за адресою: вул. Незалежності, 6 (Щорса, 9), с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область (а.с. 31 32), що також підтверджується довідками виданими Михайлівською сільською радою депутатів трудящих Тульчинського району Вінницької області та правлінням колгоспу ім. Щорса с. Михайлівка Тульчинського району Вінницької області (а.с. 35, 36, 37). Також, відповідно до акту Тульчинського районного технічного бюро від 25.05.1972, [PERSON] здійснено привязку до місцевості проектованого житлового будинку (а.с. 34). Рішенням Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 10.11.1985, [PERSON] надано дозвіл на забудову земельної ділянки, за адресою: вул. Незалежності, 6 (Щорса, 9), с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область, а саме будівництва погреба та літньої кухні (а.с. 30), що також підтверджується будівельним паспортом (а.с. 38, 39). У відповідності до рішення виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 25.05.2016, [PERSON] надано дозвіл на виготовлення свідоцтва про право власності на житловий будинок, за адресою: вул. Незалежності, 6, с. Михайлівка, Тульчинський район Вінницька область (а.с. 12). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 392 ЦК України, встановлено, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за № 5 від 07.02.2014, виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на житловий будинок. Однак, своє право вона не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. На підставі ст. 324 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved