Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом ДП «Тульчинське ЛМГ» до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні службовими приміщеннями. Позов мотивовано тим, що ДП «Тульчинське ЛМГ» на праві господарського відання використовує будівлю лісового кордону та прилеглі господарські приміщення Шпиківського лісництва (далі - будівля лісового кордону), які є державною власністю, знаходяться на території Державного лісового фонду України, зокрема в виділі 21 кварталу 30 Шпиківського лісництва та мають поштову адресу: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область. З моменту побудови вказані будівлі використовувалась як службові приміщення для зберігання інвентарю, посадкового матеріалу і насіння лісових культур, відпочинку та тимчасового проживання працівників лісової охорони, лісничих, помічників лісничих, майстрів лісу. Починаючи з 1996 року будівля лісового кордону надана у користування для службових цілей ліснику Шпиківського лісництва [PERSON]. В жовтні 2015 року [PERSON] звільнився з підприємства згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак приміщення лісового кордону не звільнив. Разом з тим, з врахуванням настання холодної пори року та потреби відповідача у проведені ремонтних робіт у власному будинку, підприємство не вимагало звільнення ним приміщень лісового кордону до травня 2016 року. В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою щодо звільнення приміщення лісового кордону, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область, однак останній відмовляється це зробити та продовжує незаконно користуватися даними приміщеннями. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить суд усунути перешкоди у користуванні приміщенням лісового кордону, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область, зобовязавши [PERSON] звільнити їх протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує і на його задоволенні наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач і його представник у судове засідання не з'явилися, хоча неодноразово своєчасно і належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у судові засідання не зявлялися та подавали заяви про відкладення розгляду справи з посиланнями на існування поважних причин, які перешкоджають їх явці у судові засідання. Разом з тим, сторона відповідача в ході розгляду справи не надала суду належних і допустимих доказів існування зазначених обставин, які б могли б бути визнані поважними, що на думку суду свідчить про зловживання наданим їм процесуальними правами встановленими ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 97562236 від 18.09.2017, Державному агентству лісових ресурсів України на праві власності належить комплекс будівель і споруд «Лісовий кордон», який не є обєктом житлової нерухомості та розташований, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область (а.с. 9). Згідно іншого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97562614 від 18.09.2017, комплекс будівель і споруд «Лісовий кордон», за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область, знаходиться у користуванні на праві господарського відання у ДП «Тульчинське ЛМГ» (а.с. 10 - 11). Актами обстеження будівлі лісового кордону від 12.05.2016, 17.06.2016, 23.06.2016, 22.02.2017, 22.09.2017, 05.02.2018, встановлено, що [PERSON] проживає у будівлі лісового кордону, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область, де зберігає особисті речі та відмовляється звільнити дане приміщення (а.с. 30 - 34). Також, згідно письмових пояснень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач працював майстром лісу Шпиківського лісництва до 2015 року, під час роботи у підприємстві йому у користування передано будівлю лісового кордону, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область. Після звільнення з роботи [PERSON] відмовився залишити вказане приміщення та продовжує проживати у ньому і зберігати належні йому речі. Внаслідок зазначених дій відповідача, ДП «Тульчинське ЛМГ» позбавлене можливості використовувати будівлю за цільовим призначенням. Відповідно до довідки № 1483 від 18.12.2017, виданої Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] без реєстрації проживає у будівлі лісового кордону, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область (а.с. 52). Згідно інформації Рахнівсько-Лісовської сільської ради Шаргородського району Вінницької області за № 693 від 21.08.2017, [PERSON] зареєстрований, за адресою: вул. Лісова, 3, с. Рахни-Лісові, Шаргородський район Вінницька область (а.с. 55). У відповідності до листів № 540 від 16.06.2016, № 504 від 06.06.2017, позивач звертався до відповідача з вимогами щодо звільнення приміщень лісового кордону, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область (а.с. 23, 25). Відповідач отримав лист від 06.06.2017, що підтверджується повідомленням про доставку поштового відправлення № 2360000425650 та відповіддю останнього (а.с. 26). Згідно довідок № 148 від 16.06.2015, № 308 від 19.07.2016, № 5125 від 18.12.2017, виданої виконавчим комітетом Рахнівсько-Лісовської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, за [PERSON] рахується земельна ділянка площею 0,24 га та житловий будинок, за адресою: вул. Лісова, 3, с. Рахни-Лісові, Шаргородський район Вінницька область (а.с. 35, 36). Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Згідно ч. 5 ст. 22 Господарського кодексу України (далі ГК) держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Частиною 3 ст. 73 Господарського кодексу України (далі - ГК України), майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. (ч.1 ст. 133 ГК України). Нормами ч. 1, 3 ст. 136 ГК України, передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. 1 ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, пунктом 3 частини 2 цієї ж статті, визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно розяснень викладених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними із позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Норми ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України, гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Пунктом 34\~Положення «Про\~службові жилі\~приміщення» № 37 від 04.02.1988, визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. У відповідності до положень ст. 1 ДП «Тульчинське ЛМГ» належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України та Вінницького обласного управління лісового та мисливського господарства (а.с. 22). Відповідно до ст. 4.6 статуту ДП «Тульчинське ЛМГ», підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті майнові права, нести обовязки, бути позивачем та відповідачем у загальному, господарському та третейському судах; ст. 5.2 майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном (а.с. 15, 16). Таким чином, суд встановив, що у господарському віданні позивача, знаходиться нежитлова будівля лісового кордону розташована, за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 14, с. Кленове, Тульчинський район Вінницька область, у якій як встановлено, з актів обстеження будівлі лісового кордону від 12.05.2016, 17.06.2016, 23.06.2016, 22.02.2017, 22.09.2017, 05.02.2018, письмових пояснень [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інформації Шпиківської селищної ради Вінницької області, проживає [PERSON], який до 2015 року перебував у трудових відносинах з позивачем. Крім того, останній відмовляється звільнити зазначене приміщення та продовжує його використовувати для власних потреб, що також підтверджується письмовою відповіддю останнього на лист позивача від 06.06.2017. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи, судом не встановлено будь-яких правових підстав для збереження у користуванні відповідача майна, яке перебуває у державній власності та яке надане позивачу для здійснення господарської діяльності. Враховуючи, що відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування доводів позивача, суд прийшов до висновку про наявність порушення цивільного права позивача на володіння, користування і розпорядження майном наданим йому у господарське відання, у звязку з чим, дане право підлягає захисту у судовому порядку та існують правові підстави для задоволення позову у межах заявлених позивачем. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору на суму 1684 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved