Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд з заявою про встановлення факту народження дитини, мотивуючи свою заяву тим, що він переюбуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою [PERSON] 06.10.2017 року в м.Єнакієве Донецької області - на території тимчасово непідконтрольній владі держави Україна у них народився син [PERSON]. Для отримання свідоцтва про народження він звернувся до відділу РАЦС по м. Лубни, однак, 21.11.2017 року отримав відмову в державній реєстрації факту народження, оскільки надане лікарське свідоцтво про народження не відповідає встановленим формам первинної облікової документації. Враховуючи вищевикладене, заявник [PERSON] прохає суд встановити факт народження дитини [PERSON], 06.10.2017 року в м.Єнакієве Донецької області, від батьків: - матері [PERSON], [INFO], громадянки України; - батька [PERSON], [INFO], громадянина України з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про народження. В судовому засіданні заявник [PERSON] позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Представник зацікавленої особи Лубенського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ в Полтавській області в особі [PERSON] щодо задоволення заявлених вимог не заперечує. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр..[PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10). Згідно медичного свідоцтва про народження №219 від 11.10.2017 року, видане комунальним закладом «Міська лікарня №1» м.Єнакієве (а.с.11), у [PERSON] 06.10.2017 року народився хлопчик. Відмова Лубенського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області заявникові [PERSON] у проведенні державної реєстрації народження дитини від 21.11.2017 року мотивована тим, що державна реєстрація народження дитини, яка народилась 06.10.2017 року на підставі вищевказаного медичного свідоцтва про народження неможлива, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути підставою для державної реєстрації народження, відповідно ч.4 ст.13 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту народження дитини, що надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини, видане відповідним державним органом України, яке бути мати юридичне значення. Таким чином,

Outcome: approved