Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

До суду звернулась Чорноморська міська рада Одеської області з позовом до [PERSON], [PERSON], за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів, [PERSON] та ОСББ «Першотравневе 8» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.06.2016 року 1/2 частки нежитлового приміщення гуртожитку (а.с.1-5). В позові позивачем зазначається, що Договір купівлі-продажу від 08.06.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], має бути визнаний недійсним у судовому порядку, оскільки нерухоме майно, яке було предметом продажу, не могло бути відчужене, зважаючи на мораторій, встановлений Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку». Також позивач вказував, що власники квартир у гуртожитку позбавлені права на користування місцями загального користування 1-го поверху гуртожитку (допоміжними приміщеннями) внаслідок укладення спірного Договору. Вказане зумовило звернення до суду з даним позовом. Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачами було надано відзиви на позов, в яких зазначено, що на момент укладення спірного Договору від 08.06.2016 року, будь-які законодавчі обмеження щодо відчуження нерухомого майна, яке стало предметом купівлі-продажу, були відсутні. Згідно позиції відповідачів, дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» на спірні нежитлові приміщення ніколи не поширювалась. Також відповідачі вказували на безпідставність тверджень Позивача про позбавлення мешканців гуртожитку права користування допоміжними приміщеннями, оскільки жодних скарг від самих мешканців не надходило, і власники квартир вільно користуються такими приміщеннями. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримала зазначені заперечення та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, у відзиві на позовну заяву просила розглянути справу за її відсутності. Третя особа на стороні відповідачів [PERSON] у письмових поясненнях щодо позову підтримав позицію відповідачів та зазначив, що оскільки оспорюваний Договір був укладений між фізичними особами, відчуження частки нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 Травня, буд. 8, приміщення 152-Н, не підпадало під дію мораторію, встановленого Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку». Вказав, що з боку мешканців гуртожитку немає претензій до нього як одного з власників приміщень першого поверху, посилаючись на виконання Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений ним та ОСББ «Першотравневе-8» як балансоутримувачем гуртожитку. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримала раніше надані письмові пояснення та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа на стороні відповідачів ОСББ «Першотравневе 8» у письмових поясненнях щодо позову зазначила, що права мешканців гуртожитку не порушуються оспорюваним договором, даний договір не впливає на права та обовязки ОСББ «Першотравневе 8», а тому ОСББ помилково залучено третьою особою у даному спорі. В поясненнях третя особа також просила розглядати справу без її участі. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Наказу №20 Корпорації «УКРТРАНСБУД» від 14.06.1994 р., м. Київ, Переліку нерухомого майна від 14.06.1994 р. № 20, Акту передачі нерухомого майна від 10.06.1994 р. і зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Іллічівськ в реєстровій книзі за № О-2, реєстровий № 308, стор. 134, ВАТ «Чорноморгідробуд» у власність був переданий гуртожиток за адресою м. Іллічівськ, вул. 1 Травня, 8 (а.с.7-9). Згідно Договору купівлі-продажу від 29.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], ВАТ «Чорноморгідробуд» передало у власність ТОВ «[PERSON] Сервіс» 1/5 частину (приміщення 1-го поверху) гуртожитку, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. 1 Травня, буд. 8. Даний договір був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 29.05.2008 року за № 2926677 (а.с.10-11). В подальшому, згідно Договору купівлі-продажу від 13.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 887, ТОВ «[PERSON] Сервіс» передало у власність громадянам [PERSON] та [PERSON] в рівних частках 1/5 частку гуртожитку загальною площею 786 кв.м. (а.с.13-14). Вищевказані договори є чинними на даний час, в судовому порядку не оскаржувались. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.01.2016 року по справі №501/5241/15-ц, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON], [PERSON] до ТОВ «Чорноморгідробуд», та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину виділеної в натурі будівлі, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. 1 Травня, буд. 8, загальною площею 786,0 кв. м., а також визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину виділеної в натурі будівлі, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, вул.1 Травня, буд. 8, загальною площею 786,0 кв. м. (а.с.17-19). Згідно Договору купівлі-продажу від 08 червня 2016 року, укладеного між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець), [PERSON] прийняв у власність 1/2 частку нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 Травня, буд. 8, приміщення 152-Н, загальною площею 786,0 кв. м. (а.с.16). Нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 Травня, буд. 8, приміщення 152-Н, загальною площею 786,0 кв. м. фактично являються першим поверхом гуртожитку. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» від 04.09.2008 року № 500-VI набрав чинності з 01 січня 2009 року (далі - Закон № 500-VI). Згідно частини 3 та 4 ст. 1 вказаного Закону (в редакції станом на 08.06.2016 року), сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є обєктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Згідно п. 3 Розділу VIII «Перехідні положення» Закону № 500-VI, з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установити мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом строку реалізації державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, але не менше одинадцяти років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб. Отже, дія Закону № 500-VI, який набрав чинності з 01.01.2009 року, в тому числі і введений ним мораторій, \~ \~ \~ \~не поширювались на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Як вбачається з матеріалів справи, приміщення 1-го поверху гуртожитку за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. 1 Травня, буд. 8 з 29.05.2008 року перейшли у приватну власність ТОВ «[PERSON] Сервіс». Отже, станом на момент набрання чинності Законом № 500-VI (01.01.2009 року), приміщення 1-го поверху гуртожитку вже знаходились у приватній власності ТОВ «ЕстейтПленнінг Сервіс», яке не створювалось в процесі приватизації або корпоратизації. З аналізу вказаного випливає, що в силу обмежень, встановлених ч. 4 ст. 1 Закону № 500-VI, дія цього Закону на спірні нежитлові приміщення не поширювалась. Щодо мораторію, встановленого цим Законом, то за змістом п. 3 Розділу VIII «Перехідні положення» Закону № 500-VI, мораторій на відчуження поширювався на гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації. Зважаючи на те, що оспорюваний Договір був укладений між фізичними особами [PERSON] та [PERSON], вбачається, що відчуження частки нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 Травня, буд. 8, приміщення 152-Н, не підпадало під дію мораторію, встановленого Законом № 500-VI. Таким чином, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини в цілому не поширювалась дія Закону № 500-VI, оскільки на момент відчуження нерухоме майно знаходилось у приватній власності фізичної особи. Отже, враховуючи відсутність законодавчих обмежень на відчуження майна, що було предметом Договору купівлі-продажу від 08.06.2016 року, суд вважає, що підстави для визнання його недійсним відсутні. Щодо порушення прав мешканців гуртожитку як підстави звернення до суду позивача з даним позовом, судом встановлено наступне. Згідно п.2 Договору купівлі-продажу від 29.05.2008 року між ВАТ «Чорноморгідробуд» та ТОВ «[PERSON] Сервіс», за згодою сторін приміщення XV, XVI, XXIII, XXIV площею 4,9 кв. м. залишаються в загальному користуванні співвласників гуртожитку (а.с.10). Аналогічні положення містить Договір купівлі-продажу від 13.12.2011 року між ТОВ «ЕстейтПленнінг Сервіс» та [PERSON] і [PERSON] (а.с.13). Згідно технічного паспорту на гуртожиток за адресою вул. 1 Травня, буд. 8, інв. № 90685, станом на 31.10.2011 року, виготовленого та затвердженогоКП «БТІ» м. Іллічівська, а саме згідно плану 1-го поверху, приміщення XV, XVI, XXIII, XXIV належать до приміщень загального користування, а решта приміщень належить ТОВ «[PERSON] Сервіс» (а.с.53-64). Отже, до приміщень загального користування гуртожитку належать приміщення XV, XVI, XXIII, XXIV, які не передавались у приватну власність. Згідно даних технічного паспорту, приміщення XV, XVI, XXIII, XXIV є сходовими клітинами та тамбурами, проте вони не входять до обєкту майна, яке передавалось за спірним Договором, а залишаються у загальному користуванні мешканців гуртожитку. В контексті зазначеного, суд критично оцінює посилання позивача на лист КП «БТІ» Чорноморської міської ради від 18.02.2018 року № А-178, оскільки його зміст суперечить даним технічного паспорта, виготовленого цією ж установою у 2011 році. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення мешканців гуртожитку із скаргами щодо порушення їх прав. Виходячи з такого, суд вважає твердження позивача про позбавлення мешканців гуртожитку права користування допоміжними приміщеннями такими, що не підтверджені належними доказами. Суд також приймає до уваги пояснення ОСББ «Першотравневе 8», згідно яких права мешканців гуртожитку не порушуються оспорюваним договором. Згідно положень ст.4 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», обєднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обовязків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність обєднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобовязань, повязаних з діяльністю обєднання. Отже, доводи позивача щодо порушення прав мешканців гуртожитку оспорюваним договором суд вважає необґрунтованими. Суд також враховує висновки Апеляційного суду Одеської області, наведені в ухвалі від 19 грудня 2018 року, що була винесена за результатами розгляду апеляційної скарги Чорноморської міської ради Одеської області на рішення Іллічівського міського суду Одеської області по справі №501/5241/15-ц. Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції відзначив, що посилання Чорноморської міської ради на порушення прав та свобод співвласників гуртожитку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, вул. 1 Травня, буд. 8 є неспроможними, оскільки скаржником не надано жодного належного та допустимого доказу звернення вказаних співвласників до Чорноморської міської ради Одеської області із заявою про порушення їх прав (а.с.138-140). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Із змісту наведених норм права випливає, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15. Верховний Суд України по справах № 6-658цс15, №6-849цс15, № 6-84цс14, № 6-94цс13, висловлював наступну правову позицію: з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, оцінюючи всі перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про недоведеність позовних вимог позивачем, оскільки останнім не надано належних доказів порушення його прав, а відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed