Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

До суду звернулася [PERSON], з заявою про встановлення факту смерті [PERSON], який народився 30.03.1925 року, визнавши датою його смерті 04 жовтня 2016 року та місце смерті - місто Донецьк, та [PERSON], яка народилася 18.01.1928 року, визнавши датою її смерті 07.10.2018 року та місце смерті - місто Донецьк. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 04 жовтня 2016 року у місті Донецьк помер його батько, [PERSON], який народився 30.03.1925 року, місце народження с.Слоновка, Н.Оскольського району, Курської області; та 07.10.2018 року у місті Донецьк померла його матір, [PERSON], яка народилася 18.01.1928 року, місце народження с.Благовещенка, Куйбишевського району, Запорізької області. Заявник звернулася до Одеського міського відділу ДРАЦС з заявою про державну реєстрації смерті батька та матері, однак отримав відмову у звязку з тим, що предявлені для реєстрації смерті документи не відповідають умовам діючого законодавства. Встановлення факту смерті [PERSON] та [PERSON] необхідно для реєстрації смерті в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України. [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій вимоги заяви підтримав в повному обсязі та просив слухати справу за його відсутністю. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується: -копією свідоцтва про народження заявника [PERSON], [INFO], виданого 23.12.1956 року, в якому в якому батьками зазначено: батько [PERSON] та матір - [PERSON]. Як вбачається із матеріалів справи, 04 жовтня 2016 року у м.Донецьк батько заявника [PERSON] помер у віці 91 рік, причина смерті: ішемічний інсульт в системі лівої середньої мозкової артерії, внаслідок церебрального атеросклерозу та гіпертонічної хвороби, про що 04 жовтня 2016 року Дорожньою клінічною лікарнею станції Донецьк [PERSON] охорони здоровя видано довідку №25 про причину смерті, та свідоцтво про смерть, яке видане Калінівським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька Державної [PERSON] [PERSON] юстиції від 04.10.2016 року, актовий запис №981, серії ДНР №041489, що знаходяться на території непідконтрольній державній владі України. У свідоцтві про поховання №158524, яке видано Комунальним підприємством м.Донецьк «Ритуальна служба міста Донецька», зазначено, що 05.10.2016 року на ділянці №5 кладовище «Мушкетово», розташованого в м.Донецьк на пр.Павших Коммунарів, здійснено поховання тіла [PERSON]. 07 жовтня 2018 року у місті Донецьк мати заявника [PERSON] померла у віці 90 років, причина смерті: набряку легенів і головного мозку та атеросклеротична хвороба серця, про що 07 жовтня 2018 року відділом судмедекспертизи трупів республіканського бюро судово-медичної експертизи трупів [PERSON] охорони здоровя видано довідку про причину смерті №3743, та свідоцтво про смерть, яке видане Калінівським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька Державної [PERSON] [PERSON] юстиції від 08.10.2018 року, актовий запис №971, серії ДНР №113396, що знаходяться на території непідконтрольній державній владі України. У свідоцтві про поховання АА №023244, яке видано Державним підприємством м.Донецьк «Ритуал», зазначено, що 09.10.2018 року на ділянці №5 кладовище «Мушкетово», розташованого в м.Донецьк на пр.Павших Коммунарів, здійснено поховання тіла [PERSON]. \~ \~ \~ \~Місто Донецьк та Донецька область визначено тимчасово окупованою територією відповідно до п.1 ч.1 ст.3 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку ст.1 цього Закону\~є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції\~та законів України. Відповідно до ч.3\~ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до положень ч.2 ст.49\~ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.17\~Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно п.8 ч.1 ст.315\~ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до розяснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. У абзаці першому п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Проведення державної\~реєстрації смерті\~батька та\~матері заявника\~не вбачається\~за можливе\~навіть в\~будь-якому\~органі РАЦС\~на території,\~підконтрольній українській\~владі,\~оскільки відсутній\~належний документ,\~який,\~відповідно до\~законодавства,\~підтверджує факт смерті [PERSON] та [PERSON]. Отже, встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для реєстрації смерті в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України. Наявні у заявника документи не створюють правових наслідків та не дозволяють безпосередньо вчинити державну реєстрацію смерті органом РАЦС. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України слід задовольнити, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть особи, видане державним органом України. Згідно пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved