Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-20 00:00:00

Заступник прокурора Старокостянтинівської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом, заявивши вимогу визнати незаконними та скасувати розпорядження заступника голови [PERSON] райдержадміністрації від 27 грудня 2011 року № 376/2011-р в частині надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Борщівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, розпорядження голови [PERSON] райдержадміністрації від 26 червня 2012 року № 165/2012-р в частині затвердження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га із земель резервного фонду Борщівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, а також визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 679347 від 31 липня 2012 року, виданий [PERSON] та зареєстрований в книзі реєстрації Державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 682470001001202. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що передача земельної ділянки у власність [PERSON] відбулася з порушенням вимог Земельного кодексу України та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», оскільки спірна земельна ділянка відносилася до резервного фонду земель та перебувала у державній власності, а тому могла бути передана переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Відповідач [PERSON] не являється членом колективних сільськогосподарських підприємств, не зайнята у соціальній сфері Борщівської сільської ради, не проживала та не проживає на території села, а також не переселяється на територію села для постійного проживання, тому ділянка була їй передана незаконно. В ході судового розгляду прокурор позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] райдержадміністрації надала письмові заперечення проти позову, згідно яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог, так як статтею 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень, передбачений вичерпний перелік документів, які додаються до клопотання про приватизацію земельної ділянки, до якого не входить документи про місце проживання чи місце роботи. Обмеження кола осіб, що мають право на приватизацію, за ознакою місця проживання або іншими ознаками на момент приватизації суперечить конституційному принципу рівності перед законом, що прямо забороняє дискримінацію, тому спірні розпорядження райдержадміністрації були прийняті з дотриманням вимог закону. В ході судового розгляду представник райдержадміністрації заперечила проти задоволення позову з підстав, зазначених у письмовому запереченні. Відповідач [PERSON] позовних вимог не визнала та пояснила, що працює в м. Хмельницький, в даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, всіма питаннями щодо обробки земельної ділянки займається її чоловік. Представник відповідача [PERSON] у своїх письмових запереченнях просив відмовити у позові, посилаючись на те, що прокурором не обґрунтовано наявність підстав для представництва держави в суді, виходячи з вимог частин 1 та 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», так як до повноважень Державної інспекції сільського господарства України, визначених ст.ст. 5, 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Положенням про Держсільгоспінспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, не віднесено повноважень щодо звернення з позовами до суду, тому прокурор, звернувшись з даним позовом, наділив дану інспекцію новими повноваженнями, які у неї відсутні в силу положень чинного законодавства. Представник відповідача також зазначає, що положення Земельного кодексу України, в чинній на час прийняття спірних рішень редакції, надавали право будь-якому громадянину України в межах території України безоплатно набути у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в межах норми безплатної передачі земельних ділянок громадянам, незалежно від місця свого постійного проживання та роду діяльності. Тому положення п. 7 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 є такими, що суперечать вимогам Конституції України та Земельному кодексу України, відтак відповідно до положень п. 1 Перехідних положень Конституції України, п. 3 Прикінцевих положень ЗК України є такими, що втратили чинність. Крім того, положення вищезазначеного Указу Президента обмежують права громадян України, зокрема відповідача, за ознаками соціального походження та місцем проживання. Даний Указ також не підлягає застосуванню, оскільки він, як підзаконний акт, суперечить нормам закону, які мають вищу юридичну силу. Представник відповідача також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник може бути позбавлений права власності лише у випадках, передбачених цим кодексом або іншими законами України, [PERSON] у відповідності до ст. 118 ЗК України звернулася до [PERSON] райдержадміністрації про надання їй у власність земельної ділянки, отримала вказану ділянку у власність та приступила до її використання, вона не порушила вимог чинного законодавства та не вчинила жодного правопорушення, яке є підставою для позбавлення права власності. У своєму запереченні представник відповідача, посилаючись на практику Верховного Суду України, вказує на те, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Крім того, перелік підстав припинення права власності на землю, визначений статтею 140 ЗК України, є вичерпний і не передбачає такої підстави як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Борщівський сільський голова [PERSON] просить відмовити в позові, так як були дотримані всі вимоги законодавства при приватизації земельної ділянки відповідачем [PERSON] Представник Держгеокадастру у [PERSON] районі [PERSON] не вбачає підстав для задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідка та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. 02 грудня 2011 року [PERSON] звернулася до [PERSON] районної державної адміністрації з заявою про вибір місця розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з бажаним місцем у с. Борщівка, орієнтовною площею 2,0 га, графічними матеріалами з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копією паспорта та ідентифікаційного номера (а.с. 68-70). Розпорядженням першого заступника голови [PERSON] районної державної адміністрації Хмельницької області від 27 грудня 2011 року № 375/2011-р надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду громадянам, зокрема, Борщівської сільської ради за межами населених пунктів, в тому числі [PERSON] площею 2,0 га. (а.с. 9). Розпорядженням голови [PERSON] районної державної адміністрації Хмельницької області від 26 червня 2012 року № 165/2012-р затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства на території, зокрема Борщівської сільської ради, та передано у власність земельні ділянки громадянам для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду за межами населеного пункту, в тому числі [PERSON] площею 2,0 га (а.с. 10, 11). На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6824780300:03:004:0045 серії ЯМ № 679347, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 682470001001202 (а.с. 12). Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Хмельницької області від 29 березня 2016 року № 800/0/2-16, до передачі у власність земельна ділянка з кадастровим номером відносилась до земель державної власності (землі резервного фонду відповідно до графічного матеріалу з плану землекористувань Борщівської сільської ради) та не відносилась до земель колишніх КСГП (а.с. 15). Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариством, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Пунктом 7 даного Указу встановлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Частиною 13 статті 5 Земельного кодексу України (ред. 1990 р.), чинного на час розпаювання земель, передбачено, що сільські і селищні [PERSON] народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місцерозташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Частиною 15 даної статті встановлено, що резервний фонд перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно статей 18 та 19 чинного Земельного кодексу України, категорії земель України мають особливий правовий режим, до однієї з категорій земель за основним цільовим призначенням відносяться землі сільськогосподарського призначення. Частиною 3 статті 22 ЗК України передбачена можливість передачі у власність або надання у користування земель сільськогосподарського призначення громадянам лише для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Особистим селянським господарством, згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство», є господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використання майна особистого селянського господарства, в тому числі у сфері зеленого туризму. З цього слідує, що Указ Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 щодо можливості передачі у приватну власність земель сільськогосподарського призначення з створеного резервного фонду переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання, не суперечить нормам ЗК України, яким передбачені аналогічні вимоги до осіб, які бажають отримати у приватну власність земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Аналогічні норми щодо створення резервного фонду земель у процесі приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ і організацій, а також перерозподілу та використання за цільовим призначенням, визначено і ст. 25 ЗК України. Частиною 1 ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Частиною 6 даної статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідної районної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотання зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, до клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади (п. 12 Розділу Х «Прикінцеві положення» ЗК України). З наданої до заяви [PERSON] до [PERSON] райдержадміністрації про вибір місця розташування земельної ділянки додана копія її паспорта, згідно якого її місцем проживання зазначено м. Хмельницький. В своїй заяві вона не зазначає, що має намір переселятися у сільську місцевість с. Василівка, біля якого розташована спірна земельна ділянка, або інших сіл, працювати у соціальній сфері села або інших ознак на підтвердження права на отримання у власність землі сільськогосподарського призначення. Відповідно до довідки Борщівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області від 28 березня 2016 року № 41 [PERSON] не є членом КСГП «Ранок», ТОВ «Вікторія», не задіяна у соціальній сфері села на території сільської ради, не проживала та не проживає на території села, не переселяється на територію села для постійного проживання (а.с. 14). Таким чином, районна державна адміністрація, при вирішенні питання про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою на відведення земельної ділянки, не врахувала норми ст.ст. 18, 19, 22 та 25 ЗК України, Закону України «Про особисте селянське господарство», Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 та безпідставно керувався ст.ст. 116, 118 ЗК України, які регулюють загальний порядок надання у власність громадян земельних ділянок і не регулюють спірні правовідносини щодо особливостей надання земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Особисте селянське господарство відповідно до ст. 4 Закону України «Про особисте селянське господарство» відповідач не зареєструвала. Реєстрація місця проживання [PERSON], уже після відкриття провадження по даній справі, в селі Борщівка не спростовують зазначених висновків суду, оскільки в ході судового розгляду вона пояснила, що діяльністю по обробітку землі займається її чоловік. [PERSON], чоловік відповідача, в ході судового розгляду надав пояснення, описавши загальними словами щодо обробітку земельної ділянки та посівів сої, ячменю, використання при обробітку трактора свого батька, який є Борщівським сільським головою [PERSON], не зазначивши конкретно урожайності, витрат насіння та ПММ, невірно назвавши придбані хімічні добрива, вказавши про придбання «нітроамофоски», хоча з наданих видаткових накладних вбачається, що його дружиною було придбано «аміачну селітру». Прокурор у своїй позовній заяві визначив, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтував необхідність їх захисту, а також зазначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції Держсільгоспінспекція України, яка, згідно Положення про цей орган, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, не має повноважень для самостійного звернення до суду з позовом. Здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави через нездійснення такого захисту відповідним органом державної влади внаслідок відсутності повноважень, не являється наділенням такого органу новими повноваженнями. З отриманих прокуратурою Теофіпольського району Хмельницької області в 2011 та 2012 році копій спірних розпоряджень (а.с. 48-52) неможливо було визначити, що при їх прийнятті були допущені порушення, оскільки в самих розпорядженнях не обґрунтовано підстави для безоплатної приватизації ділянки для ведення особистого селянського господарства, тому підстав для відмови у позові внаслідок спливу строку позовної давності, про що заявив відповідач, немає. Сплачений судовий збір підлягає стягненню з обох відповідачів.

Outcome: approved