Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

До суду з позовом до відповідача звернулась [PERSON] посилаючись на те, що її колишній чоловік, проживаючи разом з нею в будинку, який належить їй на праві власності, створює неможливі умови для сумісного проживання, зловживаючи алкоголем, постійно погрожуючи фізичною розправою та підпалом будинку. [PERSON] неодноразово зверталась до селищною ради та до правоохоронних органів, проте ніякого результату ці дії не дали. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовну вимогу, просили суд виселети колишнього чоловіка- Лабун П.В. з будинку, що належить позивачці на праві власності, оскільки відповідач створює неможливі умови для сумісного проживання. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його виселення, суду пояснив, що має право на проживання в цьому будинку, оскільки він його будував, а виїхати на проживання за місцем прописки- до своєї матері в Тернопільську область він не має бажання. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази та пояснення свідків, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення враховуючи наступне. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого Фастівською нотаріальною канторою 15 березня 1994 року та зареєстрованого в реєстрі № 645 від 05.04.1994 року, позивачка [PERSON] є власником будинку по вул.Фастівській,115 в смт.Борова, Фастівського району Київської області. Відповідно до рішення Фастівського мійськрайонного суду від 08.04.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідач [PERSON], в зазначеному вище будинку не зареєстрований, проте після розірвання шлюбу продовжує в ньому проживати, що підтверджено довідкою Борівської селищної ради №1050 від 02.06.2016 року. Згідно данних паспорту відповідача, [PERSON] має місце реєстрації с.Лісовці, Заліщицького району, Тернопільської області. Відповідно до довідки Борівської селищної ради №1017 від 26.05.2016 року в будинку по вул.Фастівська,115 в смт.Борова зареєстровані та проживають [PERSON] та її неповнолітня донька-Лабун [PERSON]. Як вбачається з характеристики, наданої селищною радою, [PERSON] офіційно не працює, характеризується з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, веде нетверезий спосіб життя, в стосунках з колишньою дружиною веде себе по хамські, ображає, погрожує підпалом будинку і фізичною розправою. На протязів року не допускає її до власного подвір»я. Стосунки з дитиною не підтримує. 15 лютого 2014 року [PERSON] було подано до правоохоронних органів за місцем проживання заяву про неправомірні дії її колишнього чоловіка, по якій було проведено відповідну перевірку та винесено офіційне застереження [PERSON] щодо недопущення в подальшому будь-яких неправомірних дій по відношенню до дружини. 09.03.2016 року [PERSON] звернулась до правоохоронних органів з заявою про неправомірні дії щодо неї з боку її колишнього чоловіка. На підставі цієї заяви було проведено перевірку, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КупАп і відповідно до постанови Фастівського міськрайсуду від 05.05.2016 року суд обмежився усним зауваженням [PERSON] Як пояснив суду свідок [PERSON], який є працівником Фастівського відділення поліції, обіймає посаду старшого дільничого, громадянка [PERSON] вперше, півтора роки тому, приблизно в 2014 році, зверталась з заявою щодо неправомірних дій колишнього чоловіка, який зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, погрожує. Неодноразово за викликом [PERSON], група швидкого реагування виїздила за місцем проживання [PERSON], який знаходився в стані алкогольного сп»яніння, його попереджали про недопущення таких дій відносно дружини. Свідок пояснив, що через таку поведінку колишнього чоловіка, [PERSON] неодноразово викликала працівників поліції та вимушена була проживати в будинку своєї матері, оскільки була загроза її життю і здоров»ю. З письмових пояснень свідка [PERSON], який є виконуючим обов»язки Борівського селищного голови вбачається, що гр.[PERSON] неодноразово зверталась до нього з проханням вжити заходів до колишнього чоловіка, але такі питання не відносяться до його комтетенції і тому такі факти лише фіксувались в правоохоронних органах. Отже, з показів свідків, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] допускав триваючу антигромадську поведінку по відношенню до колишньої дружини та доньки, що унеможливлює їх подальше сумісне проживання в одному будинку. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 116 ЖК України визначено, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України п.17 постанови від 12.04.1985 року №2 « При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Враховуючи вищевикладені роз»яснення та обставини, що були встановлені в ході судового розгляду, суд дійшов висновку, що звернення [PERSON] носили офіційний характер щодо застосування до відповідача [PERSON] заходів запобігання та громадського впливу, що було підтверджено належними письмовими доказами. Крім того, суд приходить до переконання, що відповідач систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання для позивачки та їх неповнолітньої доньки із ним в одному будинку, а заходи запобігання виявилися безрезультатними. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Таким чином, суд вважає позов [PERSON] обгрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved