Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

До суду звернулася позивач з вказаним позовом, в якому просила надати неповнолітнім дітям - [PERSON] та [PERSON], дозвіл на виїзд за кордон з 25 червня 2016 року по 24 вересня 2016 року до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Угорщини, Федеративної Республіки Німеччина у супроводі матері без згоди та супроводу батька, а також у супроводі інших осіб, уповноважених матір'ю, та надати дозвіл позивачу на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду за межі України неповнолітнім дітям - [PERSON] та [PERSON], без дозволу та супроводу батька. В обґрунтування позову вказує, що з 1999 року по 2008 рік з відповідачем перебувала у шлюбі, [INFO] у них народилася донька, [PERSON], та [INFO] - син, [PERSON]. Сторони протягом тривалого часу проживали окремо, однак, коли територію міста Донецьк тимчасово окупували, вирішили разом виїхати на інше місце проживання, а тому з жовтня 2014 року проживали в місті Коростишів Житомирської області. Однак відповідач виїхав, й наразі місце його проживання та перебування невідоме. Позивач планує забезпечити дітям можливість відпочити влітку та відвідати інші країни, тому просить про виїзд дітей до вищезгаданих країн. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), та відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Коростишівської районної державної адміністрації, подав заяву про розгляд справи за відсутності представника, позовні вимоги просити задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. [PERSON] народилася [INFO] у місті Донецьк, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 24 квітня 2001 року зроблено відповідний актовий запис №244. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. [PERSON] народився [INFO] у місті Донецьк, про що в Книзі реєстрації народжень 04 липня 2007 року зроблено відповідний актовий запис №612. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER]. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №481 від 30 грудня 2008 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до копії листа Коростишівської Римсько-католицької парафії Різдва Пресвятої Богородиці від 13 квітня 2016 року парафія є організатором виїзду на міжнародну зустріч «Парафіяда» у Польщі, яка відбудеться від 26 червня до 16 липня 2016 року. [PERSON] знаходиться у списку дітей, котрі візьмуть участь у вищезгаданій зустрічі. Згідно копії акту депутата міської ради Сельчука В. Ю. від 12 березня 2016 року [PERSON] проживає в [ADDRESS]. [PERSON] проживає разом з її дітьми - донькою [PERSON], 2001 року народження, та сином [PERSON], 2007 року народження. Сім'я проживає в нормальних умовах, вихованням дітей займається [PERSON] Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність (недоцільність) надання дозволу [PERSON] на вивезення за кордон дітей [PERSON], 2001 року народження, та [PERSON], 2007 року народження, №02-36/1253 від 01 квітня 2016 року надати дозвіл [PERSON] на вивезення за кордон дітей без дозволу батька є доцільним. Останнім відомим місцем проживання відповідача є ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофоздоровниця» ДП «Санаторій для батьків з дітьми «Тетерів». Відповідно до акту №94 від 17 травня 2016 року згідно ст.ст. 74-76 Цивільного процесуального кодексу на час вручення судової повістки 17 травня 2016 року за адресою: [ADDRESS] [PERSON] відсутній. За положеннями частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За правилами статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності,батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Тому суд вважає доцільним надати дітям можливість виїхати дітям за кордон у вказаний період без згоди батька та надати можливість на виготовлення проїзних документів. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності з частиною 2 статті 4 Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Врахувавши обставини справи, а саме: бажання та можливість матері забезпечити фізичний та культурний розвиток дітей, неможливість отримання згоди батька на виїзд дітей за кордон, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. На підставі Конвенцією ООН про права дитини , ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 141, 150, 155, 157 Сімейного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення

Outcome: approved