Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

До суду надійшов позов Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області до [PERSON] та [PERSON] про виселення, в обґрунтування якого зазначено, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади селища Троїцьке. Троїцькою селищною радою Троїцького району Луганської області було неодноразово запропоновано відповідачам звільнити вищезазначену квартиру. Договору найму сторонами не укладалося, [PERSON] та [PERSON] в квартирі не зареєстровані, не оплачують ніяких комунальних платежів, займають приміщення самоправно, на них надходять скарги від співмешканців будинку, добровільно звільнити приміщення не бажають, у звязку з чим Троїцька селищна рада Троїцького району Луганської області просить виселити [PERSON] та [PERSON] із вищезазначеної квартири без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області про визнання права власності на спірну квартиру, в обґрунтування якого зазначила, що вказана квартира була надана за ордером її матері [PERSON], з якою [PERSON] мешкала однією родинною до смерті матері, а саме до [ADDRESS] року, однак правовстановлюючі документи на квартиру відсутні. Вказує, що була зареєстрована у вказаній квартирі з 1989 року до 2002 року, однак фактично мешкає в ній з 1976 року до теперішнього часу. Вважає, що її померла мати набула право на вказану квартиру за набувальною давністю і це право в порядку спадкування на даний час перейшло до неї. Представник Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області підтримав вимоги первісного позову та заперечував проти задоволення вимог зустрічного позову. Представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав, просив задовольнити вимоги зустрічного позову. Суд, вивчивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області № 18/6 від 17 листопада 2003 року квартира [ADDRESS] включена до переліку обєктів комунальної власності територіальної громади смт. Троїцьке (а.с.3-4), при цьому відповідна архівна справа на вказане нерухоме майно відсутня (а.с.5). [PERSON] була зареєстрована до 21 листопада 2015 року за іншою адресою (а.с.6-7). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] доводиться матірю [PERSON] (а.с.22). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [ADDRESS] року (а.с. 21). Згідно довідки Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області № 382 від 18 січня 2017 року [PERSON] з 06 січня 1989 року по 19 липня 2002 року була зареєстрована за адресою в квартирі [ADDRESS] (а.с.23). Згідно довідки ТОВ «ЛЕО» № 15-15/2 від 18 січня 2017 року заборгованість за спожиту електроенергію за адресою в квартирі [ADDRESS], відсутня (а.с.24). Згідно довідки РКП «Старобільськвода» заборгованість за водопостачання та водовідведення станом на 18 січня 2017 року за адресою в квартирі [ADDRESS], відсутня (а.с.25). Також було надано інші квитанції про сплату комунальних послуг (а.с.38-45), заяву про відсутність претензій з приводу мешканців по сусідству із спірною квартирою (а.с.26) та заяву про неналежну поведінку мешканців спірної квартири (а.с. 8-9). Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Як зазначено у ч. 1 ст. 116 ЖК України, на яку посилається позивач за первісним позовом, якщо наймач або члени його сімї систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житла. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Посилання представника позивача за первісним позовом на невиконання відповідачем своїх обовязків щодо належного утримання квартири, недотримання правил співжиття з іншими мешканцями будинку, є голослівними та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами по справі, а навпаки, повністю спростовуються доказами, наданими зі сторони позивачки за зустрічним позовом. Інших доводів на підтвердження заявлених вимог, позивачем за первісним позовом викладено не було. Таким чином, судом не вбачається достатніх підстав для задоволення первісного позову Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області до [PERSON] та [PERSON] про виселення. Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного обєкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість предявлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У звязку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Оскільки користуючись квартирою, яка не є її власністю, мати позивачки за зустрічним позовом була обізнана про її власника, її володіння спірним майном не можна вважати добросовісним, а тому підстав для застосування спадкових правовідносин у даному випадку судом не вбачається. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для визнання за позивачкою за зустрічним позовом права власності на нерухоме майно у порядку спадкування після смерті її матері, яка набула право на таке майно за набувальною давністю, відсутні, а відтак приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову необхідно відмовити у звязку з недоведеністю. На підставі вищевикладеного, п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 15, 16, 335, 344 ЦК України, 109, 116 ЖК України,

Outcome: dismissed