Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з заявою про перегляд судового рішення від 15.02.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, у зв'язку з нововиявленими обставинами, в якій просить змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року, вказавши прізвище відповідача - «[PERSON]» без зміни самого рішення по суті. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року по цивільній справі №639/7628/15-ц його вимоги були задоволені. 14.09.2016 року відкрито виконавче провадження за вищевказаним рішенням суду. На початку 2018 року державним виконавцем встановлено останнє місце роботи відповідача по [ADDRESS], де за вказаною адресою у присутності заявника державним виконавцем вручено боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження. Як вказує [PERSON], в ході розмови було з'ясовано, що у розписці про передачу грошових коштів зазначено прізвище боржника, яке заявник прочитав як «[PERSON]». Оскільки у [PERSON] не було копії паспорту боржника, державним виконавцем направлено відповідний запит щодо місця реєстрації боржника за наявними паспортними даними. 27.02.2018 року було отримано відповідь, що із вказаними паспортними даними по [ADDRESS] зареєстрований «[PERSON]» [PERSON], який і є належним відповідачем по справі. У зв'язку з викладеним заявник вимушений звернутися до суду з даною заявою. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.04.2018 року поновлено [PERSON] строк для подання заяви про перегляд судового рішення від 15.02.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у зв'язку з нововиявленими обставинами, відкрито провадження за вказаною заявою та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи. Відповідно до розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.06.2018 року у даній справі призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі п.п. 2.3.13, 2.3.17, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.п.5.4, 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Харкова. Відтак, для розгляду даної заяви автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.06.2018 року цивільну справу за заявою [PERSON] про перегляд судового рішення від 15.02.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у зв'язку з нововиявленими обставинами - прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. В судове засідання учасники справи не з'явились, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Заявник [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання неодноразово не з'явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не надав, у зв'язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.10.2018 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що вимоги заявника підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 27.08.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] грошову суму, що еквівалентна 20 000 дол. США, і складає 428 400 грн., стягнути проценти за користування грошовими коштами станом на 01.09.2015 р., що складає 145 504 грн. та судові втрати покласти на відповідача. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року позов [PERSON] задоволено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 52 2948, 60 грн., проценти за договором позики у розмірі 356148 грн. та судовий збір у розмірі 3654 грн. на користь держави (а.с.62-65). 18.04.2016 року Жовтневим районним судом м. Харкова [PERSON] видано заочне рішення, яке набрало законної сили та виконавчий лист по цивільній справі №639/7628/15-ц (а.с.68). Судом направлено відповідний запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання м. Харкова з метою отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача [PERSON], [INFO]. Згідно з відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області від 12.09.2018 року, яка отримана судом 12.09.2018 року, [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], виданий 1 МВМ Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 10.11.1999 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. З власноручної розписки відповідача про отримання грошової суми в борг у [PERSON] у зв'язку з особливостями почерку автора вбачається, що прізвище відповідача можна прочитати як «[PERSON]» або як «[PERSON]», однак оскільки інші дані, а саме - ім'я та по батькові, паспортні дані - паспорт серії [NUMBER], виданий 1 МВМ Жовтневого РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 10.11.1999 року, та реєстрація за адресою: [ADDRESS] співпадають з даними довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області від 12.09.2018 року щодо [PERSON], то правильним прізвищем відповідача є саме «[PERSON]». Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Відтак, судом встановлено, що позивач [PERSON] помилково звернувся з позовом до «[PERSON]» [PERSON], оскільки належним відповідачем за вказаним позовом є [PERSON]. Зазначені обставини є істотними для вирішення справи, та такими, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, що підтверджується наданими [PERSON] доказами, тому заява позивача про перегляд судового рішення від 15.02.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у зв'язку з нововиявленими обставинами підлягає задоволенню, а вказане заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року по цивільній справі №639/7628/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає зміні в частині прізвища відповідача із визначенням належним відповідачем [PERSON] замість [PERSON]. В іншій частині заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року зміні не підлягає. Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року. Тому відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією кодексу. Так, за змістом заочного рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року, яке підлягає відповідним змінам, 27.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу та суму процентів за користування чужими коштами. У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що громадянин [PERSON] 13 січня 2013 року за договором займу зайняв у нього грошову суму еквівалентну 20 000 доларам США, зобов'язавшись повернути її безстроково /в тому числі і частинами/. Однак до теперішнього часу, не глядячи на його неодноразові вимоги, відповідач свої зобов'язання не виконує. Підтвердженням отримання коштів відповідачем являється розписка, написана їм власноруч. Таким чином відповідач продовжує користуватися чужими /його/ грошовими коштами, на вимоги про повернення боргу не реагує, чим поставив його в край тяжке матеріальне становище. 15.02.2016 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог та просив остаточно стягнути з відповідача на його користь суму еквівалентну 20 000 доларам США - 522 948, 60 грн., суму процентів за користування його грошами з 14.01.2013 року по 15.02.2016 року у розмірі 356 148 грн. Суд, прийнявши до уваги доводи позивача, зазначені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як убачається з матеріалів справи у договорі позики від 13.01.2013 року строк виконання боржником [PERSON] зобов'язання не встановлено. Таким чином, кредитор, [PERSON], має право вимагати виконання зобов'язання в любий час. Так, позивач зазначив , що неодноразово у усній формі вимогам відповідача про виконання зобов'язання, однак сума позики повернута не була. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, законодавець не зазначив, що вимога кредитора про виконання зобов'язання повинна бути письмовою. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Судом встановлено, що 13.01.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики відповідно до якого останній отримав від позивача грошові кошти в борг в сумі 20 000 доларів США грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів (а.с.3). Відповідно до зазначеного договору відповідач зобов'язався повернути борг позивачу у безстроковому порядку. Судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу за договором позики, однак кошти відповідачем не було повернуто. Отже, у встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання. Згідно ч.1, 2 ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення. Отже, станом на 15 лютого 2016 року, виходячи із офіційного курсу за 100 доларів США, сума боргу на користь позивача складає 522 948, 60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не наділений повноваженнями згідно чинного законодавства вийти за межі позовних вимог при розгляді справ позовного провадження. Також позивач просить стягнути з відповідача проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України з 14.01.2013 року по 15.02.2016 року , що складає 356148 грн. та відповідає вимогам ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Суд приходить до висновку, що вимога в цій частині також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до Аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, проведеного Верховним Судом України зазначено, що у судів виникають труднощі при вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. При розгляді цього питання слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК. Згідно з правовою позицією, що викладена в постановах Верховного Суду України № 6-79цс12 від 18 липня 2012 року та № 6-48цс12 від 30 травня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ст. 1048 ЦК України договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не вставлений ЦК України, іншими законодавчими актами або умовами договору. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким, чином вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 356148 грн. грн. підлягає задоволенню, оскільки є правильно нарахованими та ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі зазначеного, та оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, пов'язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути борг, що є неповернутим, бо в цьому є вина відповідача та суд приходить до висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення суми боргу, та їх задоволення в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.02.2016 року позивача було звільнено від сплати судового збору у розмірі 3654 грн. до ухвалення судового рішення по зазначеній справі. Таким чином судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved