Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» звернувся до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області з позовом, в якому просив: виселити відповідачів з трикімнатої квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на балансі підприємства знаходиться будинок [ADDRESS] . Відповідачці [PERSON] в порядку приватизації державного житлового фонду за наказом ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» було наданоу власністьоднокімнатну квартиру під [ADDRESS] , як особі яка перебувала на обліку таких, що потребують покращення житлових умов. В подальшому, згідно протоколу №5 від 10.07.2001 спільного засідання профспілки та адміністрації підприємства відповідачці [PERSON] та членам ії сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в порядку поліпшення житлових умов надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] ,при умові передачі однокімнатної квартири у державну власність. В квартиру [ADDRESS] відповідачі вселились, проте вимог щодо передачі однокімнатної квартири у державну власність не виконали. Тому, з метою захисту права державної власності, позивач просить усунути перешкоди у здійснення права власності позивача, та виселити відповідачів із безпідставно зайнятого житлового приміщення без наданні іншого житла. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, відповідно до якого просила: зобов`язати державне підприємство «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» передати списки інвестора [PERSON] до Новодунаєвецької селищної ради для видачі ордера на заселення у квартиру [ADDRESS] . Вказана позовна заява мотивована тим, що їй, як працівниці підприємства згідно протоколу №5 від.10.07.2001 спільного засідання профспілки та адміністрації підприємства було надано квартиру [ADDRESS] . Для добудови будинку №11 за ініціативою майбутніх жителів створено ГО «Чайка». 18.06.2004 між ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» та ГО «Чайка» був укладений договір №170 про передачу права на добудову незавершеного будівництва за власні кошти інвесторів. Згідно п.5.4. Договору, ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» після прийняття в експлуатацію будинку зобов`язаний передати списки інвесторів до селищної ради для видачі ордерів.У лютому 2008 державна комісія прийняла будинок в експлуатацію. Проте, вказану умову договору Відповідач за зустрічним позовом не виконав, а тому, вважаючи таке порушення ЗУ «Про інвестиційну діяльність» протиправним, позивач просить суд зобов`язати відповідача передати списки інвесторів до селищної ради для видачі ордерів. Згідно з ухвалою судді від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року прийнято до розгляду зустрічний позов. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. У наданих поясненнях та відзиві на зустрічну позовну заяву проти задоволення зустрічного позову заперечив, посилаючись на те, що спірне житлове приміщення було надано [PERSON] в порядку виконання Тимчасового положення «Про порядок передачі громадянам житла, що перебуває у їх приватній власності органу який здійснює поліпшення житлових умов», затвердженого наказом Державного комітету України по ЖКГ від 01.06.1995 року №24, згідно з вимогами якого, право на одержання житла громадянами в межах встановленої площі виникає у випадку, коли ці громадяни передають житло, яке перебуває у їх приватній власності органу, який здійснює поліпшення житлових умов. Вказані вимоги Положення позивачем за зустрічним позовом не виконано, а тому вселення у спірну квартиру є безпідставним. Щодо передачі будинку [ADDRESS] для добудови підприємством ГО «Чайка» зазначив, що вказаний договір є нікчемним, оскільки був укладений без погодження з органом управління державним підприємством - Держкомрезерв України. Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію даного будинку, замовником є ДП «Дунаєвецький КХП», а не ГО «Чайка». Будинок ГО «Чайка» не передавався, а [PERSON] не набула статусу інвестора. Крім того, в ході судового розгляду подав клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачем за зустрічним позовом порушено трирічний строк для звернення до суду з даним позовом. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Зазначила, що вона під час роботи на підприємстві знаходилась на обліку як особа, яка потребувала поліпшення житлових умов, у зв`язку з чим їй надано однокімнатну квартиру у власність під [ADDRESS] . Проте, [PERSON] продовжила знаходитись на квартирному обліку,та,в подальшому, ій було надано також трикімнатну квартиру під [ADDRESS] , як особі яка потребує поліпшення житлових умов, за умови передачі однокімнатної квартири у державну власність. Після надання квартири під №10 [PERSON] знято з квартирного обліку. Проте, будинкок [ADDRESS] , де розташована спірна квартира,не був придатний до проживання,у зв`язку з чим, за домовленість з підприємством, майбутні мешканці будинку створили ГО «Чайка», яка за договором про передачу права на добудову незавершеного будівництва від 18.06.2004 №170 завершила власними коштами його будівництво. Будинок прийнято в експлуатацію державною комісією у 2008 році, протеДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» всупереч умов п.5.4. Договору ухиляється від передачі списків членів інвестора в селищну раду для видачі ордерів, чим порушує права позивачки та членів її сім`ї як інвесторів. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні у задоволенні первісного позову просив відмовити та задовольнити зустрічний позов, вказавши, що добудову будинку [ADDRESS] та,в тому числі і спірної квартири, здійснювало ГО «Чайка» та сім`я [PERSON] як члени громадської організації, а тому у відповідачів як у інвесторів виникло право на отримання спірної квартири у власність. Представник відповідачів за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив, просив задовольнити зустрічний позов, з підстав, викладених у ньому. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, щоДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» є державним унітарним комерційним підприємством та належить до сфери управління Фонду державного майна України, що підтверджується Статутом. Пунктами 7.1, 7.6. розділу 7 Статуту визначено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Підприємство не має право безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним та фізичним особам, крім випадків, передбачених законом. Згідно довідки ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» вбачається, що 60 квартирний будинок під [ADDRESS] , перебуває на балансі підприємства. [PERSON] та члени її сім`ї згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1997 є власницею однокімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно заяви на ім`я директора ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів`б/н [PERSON] та члени ії сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дали згоду на передачу однокімнатної квартири у державну власність при умові одержання нового житла у межах встановленої норми житлової площі. Протоколом №5 від 10.07.2001 спільного засідання профспілки та адміністрації підприємства (п.25) [PERSON] та членам її сім`ї надано трикімнатну квартину №10 і знято з черги згідно поданих заяв. [PERSON] та члени її сім`ї вселись в дану квартиру, більше 10 років проживають в ній, регулярно сплачуютькомунальні платежі, що підтверджується квитанціями. Після надання квартири, [PERSON] знято з квартирної черги, що сторонами не оспорювалось. Згідно свідоцтва про реєстрацію об`єднання громадян від 30.08.2004 створено ГО «Чайка» з метою діяльності, спрямованої на акумуляцію інвестицій для добудови житлового будинку. Пунктами 2.1.,2.2, 3.3., 3.5 Статуту ГО «Чайка» передбачено, що мета створення товариства полягає у добудові житлового будинку [ADDRESS] . Завдання Товариства є акумуляція інвестицій для добудови житлового будинку. Для виконання своїх статуних завдань товариство заключає договори з підрядними організаціями для виконання будівельних робіт. Товариство веде бухгалтерський і статистичний облік по порядку встановленому для неприбуткових організацій. Товариство за рахунок членських внесків, а також за рахунок кредитів і позик, коштів що надійшли від бюджету та спонсорів фінансує добудову житлового будинку. Спосіб залучення пайових внесків для формування коштів товариства порядок їх внесення і використання визначається ухвалами загальних зборів членів товариства. Згідно Договору №170 про передачу права на добудову незавершеного будівництва смт. Дунаївці від 18.06.2004ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» передав ГО «Чайка» недобудований житловий будинок по [ADDRESS] , який зобов`язався за власні кошти добудувати інвестор. Відповідно п.7.1. Договору передбачено, що здача приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за актом з моменту повідомлення інвестором власника про закінчення будівельних робіт. Відповідно до п.3 Договору після виконання інвестором будівельних робіт власник організовує державне прийняття житлового будинку. Після прийняття державною комісією будинку власник передає документацію в селищну раду для видачі ордерів членам товариства. Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, затвердженого розпородженням голови Дунаєвецької районної державної адміністрації від 03.04.2008 вбачається, що державна приймальна комісія прийняла в експлуатацію шестидесяти квартирний житловий будинок в [ADDRESS] . Будівництво було здійснено генеральним підрядником ТОВ «Будінвест-О» замовником є ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів». Листом від 15.04.2014 ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» повідомив [PERSON] про необхідність передачі однокімнатної квартири квартири у державну власність з метою отримання квартири в порядку поліпшення житлових умов під [ADDRESS] . Листом від 04.11.2020 на адресу ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» [PERSON] просила на виконання вимог договору № 170 передати у Дунаєвецьку селищну раду документи необхідні для видачі їй ордеру на спіррну квартиру [ADDRESS] . Таким чином, позивач за первісним позовом вважає невиконання відповідачами Тимчасового положення «Про порядок передачі громадянам житла, що перебуває у їх приватній власності органу який здійснює поліпшення житлових умов», затвердженого наказом Державного комітету України по ЖКГ від 01.06.1995 року №24 протиправним, що спричинило самовільне зайняття житлового приміщення, яке перебуває у державній власності, що є підставою для виселення відповідачів. Натомість, позивач за зустрічним позовом вважає, що ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» не виконано взяті на себе зобовязання згідно Договору №170, чим порушило права позивача як інвестора, що унеможливлює оформлення права власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку. При виборі норм права до вирішення спірних правовіднисин за первісним позовом суд враховує наступне. Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею326 ЦК України визначено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. Особливості здійснення права державної власності державними комерційними підприємствами визначено нормами ГК України. Так, відповідно до ст. 74 ГК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Згідно ч.2 ст. 74 ГК УкраїниУкраїни (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти,щоналежатьдоосновних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. Як вбачається з матеріалів справи, 60 квартирний житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом державної власності та перебуває на балансі ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів», яке розпоряджається вказаним майном на праві господарського відання. В порядку поліпшення житлових умов на виконання вимог Тимчасового положення «Про порядок передачі громадянам житла, що перебуває у їх приватній власності органу який здійснює поліпшення житлових умов», затвердженого наказом Державного комітету України по ЖКГ від 01.06.1995 року №24 , протоколом №5 від 10.07.2001 спільного засідання профспілки та адміністрації підприємства [PERSON] та членам ії сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , при умові передачі однокімнатної квартири у державну власність. У вказану квартиру №10 відповідачі вселились, їх знято з квартирного обліку, вони сплачують комунальні платежі, утримують дане майно. Разом з цим, однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] у державну власність не передали. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 статті 109 Житлового кодексу УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення осіб з житла без надання іншого житлоовогоприміщеня, суд має враховувати вимоги ЖК України, загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності визначені в ЦК України та ГК України, а також застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Таким чином, враховуючи те, що відповідачі за первісним позовом проживають у приміщенні, наданому їм за рішення уповноваженого органу протягом тривалого часу, у зв`язку з наданням спірної квартири їх було знято з квартирного обліку, вказане житло вони утримують належним чином, сплачують комунальні послуги, тобтонаявні достатні триваючі зв`язки відповідачів з конкретним місцем проживання. Отже, тривалий час проживання відповідачів в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним їм в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення є невиправданим втручанням в приватну сферу осіб, порушенням прав на повагу до житла. Також суд звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). Тобто у справах щодо позбавлненняправа на житло, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також, слід зазначити, що крім принципів цивільного права: справедливості, добросовісності та розумності, - суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Отже, на підставі зазначеного вище, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають. Оцінюючи підставність вимог зустрічного позову, суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивачем за зустрічним позовом на підтвердження позовних вимог щодо виникнення права на отримання у власність спірної квартири як інвестора, надано Договір №170 про передачу права на добудову незавершеного будівництва будинку по [ADDRESS] ГО «Чайка». При цьому, всупереч умов п.п.3.3, 3.5, 4.1., 4.2, 5.1. Статуту ГО «Чайка» суду не надано доказів на підтвердження факту виконання будівельних робіт по добудові будинку та спірної квартири, зокрема, укладання договорів підряду на виконаня таких, здійснення бухгалтерського обліку ГО «Чайка», існування фонду пайових внесків, їх розмір, оскільки відсутні ухвали загальних зборів, відсутній відомості про існування інвестиційного фодну та його розміру. Також, в матеріалах справи не міститься повідомлення інвестором власника про закінчення будівельних робіт та акт здачі-приймання виконаних робіт згідно з умовами п.7. Договору. Крім того, як вбачається зі змісту Договору, сторонами його є ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» в особі директора підприємства та ГО «Чайка». При цьому, об`єктом Договору є будинок по [ADDRESS] , який не знаходиться у власності ДП, а лише перебуває на балансі підприємства на праві господарського відання. Згідно вимог ст. 74 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах. Таким чином, договір №170 укладено всупереч вимог ГК України щодо державного майна, яким не було уповноважене розпоряджатись ДП «Дунаєвецький комбінат Хлібопродуктів» шляхом безоплатної передачі. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином оцінивши подані докази, пояснення сторін, суд вважає, що означений договір укладено з порушенням вимог ЦК України, ГК України, не уповноваженим суб`єктом, а також відсутні докази реального його виконання. Таким чином, встановлені фактичні обставини справи свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом.

Outcome: dismissed