Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Позивачкою з відповідачем було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу вказаного домоволодіння. Вказану домовленість фактично було виконано у повному обсязі, так як позивачкою було передано домовлену суму за придбання зазначеного нерухомого майна, про що було вчинено відповідну розписку, відповідач у свою чергу фактично передав у власність позивачки дане нерухоме майно. Однак, на даний момент оформити нотаріально укладений між сторонами правочин не представляється можливим, оскільки відповідна земельна ділянка для будівництва та обслуговування домоволодіння не приватизована. За вказаних обставин, позивачка просить суд визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно у судовому порядку. Позивачка до суду не з'явилася, надала заяву, згідно якої на задоволенні позовних вимог наполягає, справу просить розглянути без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить дану справу розглянути без його участі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом було встановлено, що відповідач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] (а.с.8-13). Позивачкою з відповідачем було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу вказаного домоволодіння. Вказану домовленість фактично було виконано у повному обсязі, так як позивачкою було передано домовлену суму за придбання зазначеного нерухомого майна, про що було вчинено відповідну розписку (а.с.18), відповідач у свою чергу фактично передав у власність позивачки дане нерухоме майно. Однак, на даний момент оформити нотаріально укладений між сторонами правочин не представляється можливим, оскільки відповідна земельна ділянка для будівництва та обслуговування домоволодіння не приватизована (а.с.17). На вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] було виконано відповідну технічну документацію, згідно якої він складається: А1, ж, а, а1 - житловий будинок; Б, В - сараї; Г, Д - навіси; Пг - погріб; 2, 4, 5-8 - огорожа (а.с.14-16). З огляду на вищезазначене, позивачка з відповідачем домовилися щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, що підтверджується відповідними доказами, і фактично відбулося повне виконання правочину. Даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивачки зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивачки може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивачка звернулася до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у неї відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 328, 203, 334, 638, 655 ЦК України,

Outcome: approved