Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

До суду звернулася позивачка із позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитний договір № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року, за умовами якого був виданий кредит в сумі 32000 доларів США строком на 84 місяці. Крім того, банк не попередив про укладання кредитного договору №014/08-11/099/1-08Д, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж під час укладання договору. Вважаючи, що даний право чин є недійсним з моменту його вчинення, позивач просить визнати недійсним кредитний договір. Позивачка в судове засідання не зявилася, представник позивача [PERSON] подала заяву за якою прохала провести розгляд справи за її відсутності, на підставі поданих доказів, підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заперечення проти позову та прохав відмовити в задоволенні позову та провести розгляд у його відсутності. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 08.07.2008 року між Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/08-11/099/1-08Д. (а.с.5-8), згідно до якого позивачка отримала суми позики в розмірі 32000 (тридцять дві тисячі) доларів США 00 центів. За умовами Кредитного договору банк позивачу надав кредит у розмірі 32000,00 доларів США під 15 % річних, з терміном повернення до 07.07.2015 року. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів у строки та в порядку, встановлені графіком погашення кредиту, який є невід'ємним додатком до кредитного договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Як вбачається з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, позов стосується укладеного між сторонами кредитного договору, що свідчить про існування між ними кредитних правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством в системі кредитування. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно ст..203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент чинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.11-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину за ч.1 ст.203,ч.1 ст. 215 є суперечність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умовам. При вирішенні питання про недійсність правочину підлягає зясуванню наявність тих обставин, з якими закон повязує недійсність правочинів, а також відповідність умов договору законодавству, яке було чинним на час його укладення. Як зазначено позивачкою, підставою для визнання кредитного договору № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року є порушення відповідачем п. 2 ст. 11, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 6 ЦК України при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) 627 ЦК України. Ст. 628 ЦК України вказує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Таким чином, підписавши кредитний договір № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року (а.с. 5-8), позичальник погодився з усіма його умовами. Відповідно до Договору позичальник підтверджує, що до підписання договору отримав від кредитора у письмовій формі інформації. Про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, як це вимагає законодавство про захист прав споживача. Ч. 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно з ч. 4 ст.11 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Таким чином, наведені умови оспорюваного договору повністю відповідають положенню ч. 2 і ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не можуть вважатись несправедливими по відношенню до позивача. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання. Крім того, посилання позивача що при укладанні кредитного договору № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року, не було обумовлено умови відповідальності сторін за невиконання умов договору, не відповідає дійсності та спростовується самим договором, в якому в розділі 9 (а.с. 7), викладені умови відповідальності сторін. Також, з положення п. 3.3 кредитного договору вбачається, що сторони встановлюють, що обчислення строку надання кредиту, нарахування відсотків та штрафних санкцій по договору здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, виходячи з фактичної кількості календарних днів у році. При цьому,відсотки за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно. Крім того, відповідно до п.5.1 умов договору основна заборгованість за кредитом (позичкова заборгованість)погашається позичальником у відповідності до графіка погашення заборгованості (додаток 1до цього договору). Часткові платежі без попередньої письмової згоди кредитора не допускаються. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення договору кредиту) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У оспорюваному кредитному договорі містяться вказані положення відповідно до ст. 11 цього Закону, тобто зазначені усі істотні умови, визначені законодавством України, що виключає можливість визнання його недійсним. Тому, посилання [PERSON] щодо введення її в оману при укладенні кредитного договору є необґрунтованими, у звязку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, доводи позивача про ненадання їй інформації відповідачем при укладенні кредитного договору відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, що в кредитному договорі не зазначено, які саме послуги надаються банком за сплату щомісячної комісії, спростовуються таким. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Проте, спірний кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України, а саме: - зміст правочину на момент його вчинення не суперечив нормам ЦК України, іншим актам законодавства та моральним засадам суспільства; - особи, які уклали кредитний договір, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; - правочин був вчинений у формі встановленій законом (згідно зі ст. 208 ЦК України - у письмовій формі); - правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що оспорюється, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, згідно до п. 11.4 кредитного договору сторонами досягнута умова щодо визначення строку позовної давності до правовідносин, повязаних з укладення та виконанням цього договору (а.с. 8). Як встановлено судом, позивачка не оспорює сам факт укладання між оспорю ванного кредитного договору між нею та відповідачем № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року, та отримання грошової суми за зазначеним кредитним договором, таким чином, перебіг позовної давності, з врахуванням п. 11.4 кредитного договору № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року та приписів ст.ст. 257, 259 ЦК України, сплив 08.07.2011 року. В той же час, позивачка звертаючись з даним позовом до суду 27.11.2015 року, тобто після спливу трирічного року - строку позовної давності, не заявляє вимоги щодо його поновлення та не наводить підстави для визнання пропуску цього строку з поважних причин. Підстав для визначення іншого періоду ніж дати укладання кредитного договору № 014/08-11/099/1-08Д від 08.07.2008 року, для застосування ст. 261 ЦПК України, в частині прийняття більш пізнього періоду, позивачем не наведено, та докази не надані, а тому суд рахує початок строку позовної давності згідно до загальних підстав, з часу його укладання. На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору. Враховуючи, що при предявленні позову позивач була звільнена від сплати судового збору, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed