Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі- позивачка, [PERSON] ) до [PERSON] (далі- відповідач, [PERSON] ), третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що вона є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Батьком є відповідач по справі. З відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.02.2018, який розірваний рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29.09.2019. Після розірвання шлюбу малолітня донька проживає з нею. Відповідач проживає окремо, з дитиною майже не спілкується, не бере участі у її вихованні. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання щодо визначення місця проживання дитини не вирішувалось. Вказала, що з на теперішній час їх з донькою місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Вона поситійно слідкує за станом здоровя дитини, її розвитком, у неї з донькою міцний психологічний контакт, безумовна привязаність один до одного. Вона є процюючою особою і спроможна забезпечити дитину всім необхідним. З огляду на зазначене, з урахуванням інтересів дитини, вважає за можливе визначити місце проживання доньки разом з нею. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.10.2021 прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі. Позивачка в підготовче судове засідання не зявилася, про час, день та місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку. 25.10.2021 через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та прохає їх задовольнити. Відповідач в підготовче засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи у підготовче судове засідання не зявився, про час, день та місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. З огляду на визнання відповідачем позову, а також те, що положення частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України передбачають подання органом опіки та піклування письмового висновку лише у разі наявності спору щодо місця проживання дитини, суд, відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України, за результатвми підготовчого судового засідання вважає за необхідне ухвалити рішення у даній справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові заяви по суті справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Харкова від 26.09.2019 по справі № 640/15759/19, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 17.02.2018 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиуції, актовий запис № 448. Рішення суду набрало законної сили. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . Відповідно до судового наказу від 19.03.2019 року, виданого Київським районним судом м.Харкова з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1\\4 від заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.10.2018 до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до даних, які містяться у довідках про реєстрвцію місця проживання особи №5019,5020, виданих 11.02.2020 Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 11.02.2020. Згідно даних, які містяться у довідці № БГ-00000001, виданої 29.02.2021 ФО-П [PERSON] , [PERSON] працює в ФО-П [PERSON] на посаді менеджера із збуту, в період з 12.01.2021 по 30.09.2021 отримала дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 59 527,64 грн. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». В межах розгляду даної справи встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами, малолітня дитини залишилася проживати разом з позивачкою. Судом встановлено, оскільки не заперечувалось сторонами, що у позивачки з малолітньою донькою існуцє міцний психологічний контакт, безумовна прив*язаність один до одного. Позивчка є працедатною особою, має постійний дохід, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони. Позивачка забезпечує малолітній донці достанні умови для її виховання і розвитку. За змістом частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дитини та вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Питання про стягнення судових витрат вирішується судом відповідно до статтей 141-142 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved