Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

До суду звернулись [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вони подарували відповідачу 2/3 частини домоволодіння № 1/5-6-7 по провулку Кришталевий у м. Одеса. При укладанні зазначеної угоди вони виходили з того, що відповідач є чоловіком [PERSON], перебуває з нею у зареєстрованому шлюбі, буде проживати разом з нею та піклуватись про неї. Але їм стало відомо, що відповідач в 1999 році звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 3 грудня 1999 року шлюб був розірваний. Про зазначене рішення суду відповідач їх не повідомляв, продовжував проживати разом з позивачами однією сімєю, постійно зазначав що є чоловіком [PERSON] У звязку з наведеним вони вважають, що зазначений договір дарування був укладений ними під впливом омани з боку відповідача [PERSON], у звязку з чим є недійсними. Просять суд визнати договір дарування частини домоволодіння від 24 червня 2004 року недійсним, а також визнати за ними право власності на 2/3 частини домоволодіння № 1/5-6-7 по провулку Кришталевий в м. Одеса. 19 вересня 2011 року [PERSON] померла та до справи була вступила її спадкоємець [PERSON] 15 липня 2009 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси зазначений позов було задоволено в повному обсязі. 09 березня 2011 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подав апеляційну скаргу на зазначене рішення, у якій просив Апеляційний суд Одеської області скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2009 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 липня 2006 року між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір № 214/П про надання не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 1\~800\~000 дол. США та в забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору було укладено договір іпотеки, згідно з яким предметом іпотеки є домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Одеса, провулок Кришталевий 1/5-6-7. 12 жовтня 2011 року рішенням Апеляційного суду Одеської області апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» була задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. 13 липня 2011 року [PERSON] та [PERSON], які є спадкоємцями померлої співпозивачки [PERSON], була подана касаційна скарга на рішення Апеляційного суду Одеської області, в якій скаржник просив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ прийняти Ухвалу, якою скасувати рішення суду другої інстанції та направити справу на новий розгляд до Апеляційного суду Одеської області. 30 травня 2013 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси було відновлено втрачене судове провадження. 17 липня 2013 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було скасоване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2009 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2011 року, та Ухвалу судді спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 липня 2012 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 27 серпня 2013 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів недійсними. 22 жовтня 2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк». Ухвалою суду від 11 грудня 2014 року Аль - [PERSON] була залучена до розгляду справи як правонаступник позивача померлої [PERSON] 16 грудня 2014 року позивачами [PERSON] та [PERSON] було подано уточнений позов, у якому позивачі просили суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння від 24 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2976, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння № 1/5-6-7 по провулку Кришталевий в м. Одеса, визнати за Аль [PERSON] право власності на 1/3 частину домоволодіння № 1/5-6-7 по провулку Кришталевий в м. Одеса. [PERSON] у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи. Представник третьої особи ПАТ «Укргазбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вважав його необґрунтованим. В судове засідання [PERSON], [PERSON] не зявились, про час слухання справи повідомлялись належним чином. Суд заслухавши пояснення представника позивачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що уточнена позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі на підставі наступного. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 3 грудня 1999 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, зазначене рішення набрало законної сили 14 грудня 1999 року. На підставі зазначеного рішення відповідач отримав свідоцтво про розірвання шлюбу від 16 березня 2000 року. Як стверджують позивачі, при укладанні договорів дарування спірної частини домоволодіння, [PERSON] та [PERSON] вважали, що між відповідачем [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, а саме, що відповідач є чоловіком [PERSON], тому вони будуть проживати однією сімєю, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, будуть піклуватись один про одного. При укладанні договору відповідач приховав факт розірвання шлюбу та ввів [PERSON] та [PERSON] в оману, щодо наявної реєстрації шлюбу між ним та [PERSON] Суд погоджується з цим, оскільки на договорі дарування, копія якого надійшла на виконання ухвали суду про витребування доказів від приватного нотаріуса [PERSON], зазначено: «[PERSON] та [PERSON] Анатолієвна є подружжям, що перевірено свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, зареєстрованого 03.09.1982 року Смоляніновською сільрадою Шкотовського району Приморського краю, у їх паспортах, реквізити, яких внесені у реєстр нотаріальних дій за реєстровим номером.» Отже, суд вважає, що на момент укладання оскаржуваних договорів дарування, сторони вважали, що є подружжям. Проте, ці обставини не відповідають дійсності, оскільки сторони розірвали шлюб у 1999 році, тобто за 5 років до укладання договору. Представник позивачів зазначив, що станом на 1999 рік, у [PERSON] та [PERSON] не було малолітніх дітей, тому як бо вони забажали розірвати шлюб, то скористались правом розірвання шлюбу через органи РАГСу, без подання позовної заяви до суду, оскільки така процедура судового провадження значно складніша, ніж подання заяви про розірвання шлюбу до відповідного органу РАГСу. Таким чином, суд вважає, що обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, існували на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суд вважає доведеним наявність умислу у діях відповідача, оскільки для того, щоб укласти кредитний договір з ПАТ АБ «Укргазбанк» про відкриття відповідачу не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 1 800 000 дол. США на строк з 01 вересня 2006 року по 12 травня 2008 року, відповідачу на праві приватної власності мало належати майно, яке, в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, могло бути передане в іпотеку банку. Таким чином, дії відповідача повязані з розірванням шлюбу та приховуванням цього факту під час укладання договору дарування 24 червня 2004 року, на думку суду в повній мірі відповідають його інтересам. Оцінюючи заперечення третьої особи проти задоволення позову, суд зазначає наступне. Так, третя особа ПАТ АБ «Укргазбанк» може захистити свої інтереси у випадку невиконання боржником за кредитним договором [PERSON] своїх зобовязань шляхом подання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилання третьої особи щодо внесення запису в ЕРДР № 02201100200 за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та проведення досудового розслідування, не має вирішального значення для розгляду цивільної справи без прийняття обвинувального вироку, який би набув чинності. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачений таких спосіб захисту прав, як визнання право власності. Враховуючи те, що на цей час домоволодіння є [PERSON], її правовстановлюючі документи не скасовані, то вимог про визнання право власності не підлягають задоволенню. Тому, суд вважає, що підлягає задоволенню вимога позивачі щодо визнання право власності на 2/3 частини домоволодіння № 1/5-6-7 по провулку Кришталевий в м. Одесі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial