Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визнання майна особистою власністю. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1994 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Протягом останніх років їх подружнє життя носить формальний характер, відносини між ними поступово погіршилися і відсутнє нормальне спілкування. На протязі двох років проживають окремо, відповідач проживає з іншою жінкою, а тому примирення між ними не можливо. Дитина проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні, на момент звернення до суду з даним позовом між ними не досягнуто згоди з приводу способу виконання відповідачем свого обов»язку утримувати неповнолітню дитину. Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона за свої власні кошти придбала автомобіль «Volkswagen Transporter T-5», реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], рік випуску 2005. Оскільки мирним шляхом вирішити питання утримання дитини та поділу майна не є можливим, позивач звернулася до суду з позовними вимогами в яких просила суд про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500.00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а також просила визнати її особистою приватною власністю автомобіль «Volkswagen Transporter T-5», реєстраційний номер [NUMBER]. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В свою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про поділ майна подружжя. Мотивував свої зустрічні позовні вимоги тим, що за період шлюбу з [PERSON] ними було придбано рухоме майно, яке є предметом поділу спільного майна подружжя, а саме автомобіль «Volkswagen Transporter T-5», реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], рік випуску 2005. Просив визнати за ним право власності на його ? частину та призначити аліменти на утримання його доньки у розмірі ? частини, які будуть стягуватися від розміру усіх його доходів. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала вимоги свого позову та просила суд про їх задоволення. Пояснила, що примирення між нею та відповідачем не можливе, оскільки вони різні люди за характерами і вже довгий час проживають окремо один від одного, не ведуть сумісного господарства. Автомобіль «Volkswagen Transporter T-5» був придбаний нею за її особисті кошти, які були отримані нею від підприємницької діяльності та від здачі в оренду квартири [ADDRESS]. Щодо зустрічних позовних вимог, то в повній мірі з ними не погоджується та просила відмовити в їх задоволенні. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову своєї довірительки та просила суд про їх задоволення. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримав вимоги зустрічного позову в повному обсязі та просив суд про їх задоволення. Щодо вимог первісного позову, то визнав їх частково, не заперечував проти їх задоволення в частині розірвання шлюбу. Щодо вимог позову про стягнення аліментів з його довірителя на користь позивачки на утримання дитини, то просив стягнути такі в розмірі ? частини від суми всіх видів його доходів. Пояснив, що його довіритель не заперечує того, що квартира, що належить позивачці здавалася в оренду, проте, кошти за оренду йшли на потреби сім»ї, а також на лікування батька позивачки, який дуже тяжко хворів в період часу 2009-2012 роки. Також, в даний проміжок часу, сім»єю купувався не один транспортний засіб. Також, родиною було придбано багато побутової техніки за спільні кошти, в тому числі за кошти, отримані від здачі в оренду квартири, а тому посилання позивачки на те, що спірний транспортний засіб купувався нею за її власні кошти нічим не підтверджується, кошти були спільними і автомобіль купувався для роботи відповідача. Вислухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом було встановлено наступне. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1994 року (а.с. 8). Шлюбні відносини між подружжям не склались, через несумісність характерів, різні погляди на шлюб та сім'ю, ведення господарства, на момент розгляду справи в суді спільного господарства не ведуть, не підтримують сімейно-шлюбні відносини. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав в цій частині в повному обсязі. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову в частині щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо вимог позову про стягнення аліментів на утримання дитини, то судом було встановлено наступне. Від шлюбу подружжя має дитину дівчинку [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивач в судовому засіданні просила суд про стягнення з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти в розмірі 2 500.00 грн. з моменту її звернення до суду і до її повноліття. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав вимоги позову про стягнення аліментів з його довірителя на користь позивачки на утримання доньки, а саме в розмірі ? частини від суми всіх видів його доходів. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме: - стан здоров'я та матеріальне становище дітей; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. У відповідності Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 травня 2016 року становить 1531 грн. Відповідно до наданої представником відповідача довідки про доходи, відповідач [PERSON] займає посаду техніка сервісного обслуговування в ПП «Сервіс Центр», загальна сума його доходу за період з серпня 2015 року по січень 2016 року становить 8 360.00 грн. (а.с. 67). Відповідно до довідки №2 від 05.02.2016 року середньомісячний розмір заробітної плати відповідача за місяць складає 1393.33 грн. (а.с. 68). Поряд з цим, судом встановлено, що у відповідача по справі не існує будь - яких інших зобов'язань з утримання, стан здоров'я у нього задовільний, він є працездатною особою, яка працює, а тому у нього не існує перешкод для виконання ним обов'язку по утриманню власної дитини і сплати аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, який є достатнім для забезпечення дитині можливості нормального розвитку. Сторони не позбавлені можливості у разі зміни матеріального стану звернутися до суду з позовом про збільшення або зменшення розміру аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позову в цій частині частково. Щодо позовних вимог первісного позову про визнання майна особистою власністю та вимог зустрічного позову про поділ майна подружжя, то судом було встановлено наступне. Як встановлено в судовому засіданні, під час знаходження позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі 26.06.2012 року було придбано автомобіль «Volkswagen Transporter T-5», реєстраційний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], рік випуску 2005 (а.с. 28). Як зазначила в судовому засіданні позивач, особисто нею був придбаний вказаний транспортний засіб за її власні кошти, які вона отримала від здачі в оренду квартири [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності, а також від підприємницької діяльності. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що його довіритель не заперечує того, що квартира, що належить позивачці дійсно здавалася в оренду з 2009 року, проте, кошти за її оренду витрачалися на потреби сім»ї, а також на лікування батька позивачки, який дуже тяжко хворів в період часу 2009-2012 роки. Також, в даний проміжок часу сім»єю купувався не один транспортний засіб, які також реєструвалися на позивачку, а керував ним відповідач, оскільки автомобіль він використовував на роботі. Крім того, родиною було придбано багато побутової техніки за спільні кошти, в тому числі за кошти, отримані від здачі в оренду квартири, що належить на праві власності позивачці, кошти були спільними і автомобіль купувався для роботи відповідача. Допитаний в якості свідка [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він є троюрідним братом позивачки [PERSON] Йому відомо про те, що з 2009 року сестра здавала в оренду квартиру по пр. Правди, що належить їй на праві власності. Він особисто надавав в борг сім»ї [PERSON] 8 000 доларів США на придбання автомобіля, проте до цього часу кошти вони йому так і не повернули. Також йому відомо про те, що до цього у сім»ї [PERSON] був не один транспортний засіб у власності та у користуванні. Батьки мало допомагали їм, навпаки сім»я сестри займалася бізнесом, у сестри дуже хворий батько і практично завжди вона допомагала йому, давала кошти на ліки, операції. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні позивачем по справі не наведено суду належних та допустимих доказів того, що нею особисто за кошти, що належали особисто їй було придбано спірний автомобіль. Сума орендних коштів за оренду квартири, що належить їй на праві приватної власності не підтверджена жодним документом, так як і не підтверджено те, що саме кошти за оренду квартири було витрачено на придбання спірного транспортного засобу. На момент придбання транспортного засобу у 2012 році позивач та відповідач знаходилися у зареєстрованому шлюбі, між ними були нормальні сімейні стосунки, подружжя вело спільне господарство. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що майно у виглядіавтомобіля «Volkswagen Transporter T-5», реєстраційний номер [NUMBER] - є об»єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між позивачем та відповідачем. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] - підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі по основному та зустрічному позовах підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial