Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до Південної міжрегіональної філії Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси», Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси», про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, зміну формулювання підстав звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення вихідної допомоги. Уточнивши позовні вимоги, позивач вказав, що весною 2018 року, з оголошення в мережі «Інтернет», він, шукаючи роботу, дізнався про наявність вакантної посади охоронника в Південній міжрегіональній філії Державного підприємства МВС України «Інформ-ресурси» (далі за текстом - ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси»). В оголошенні було вказано про прийнятні для нього місце роботи - місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478, та графік роботи - доба через три, що влаштовувало позивача. 14 травня 2018 року [PERSON] був прийнятий на посаду охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси». В той же день його було ознайомлено з посадовою інструкцією, затвердженою директором ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» О.А. Єфіменком. У посадовій інструкції місцем роботи позивача зазначено: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478. З умовами його праці, Правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, до початку його роботи, в порушення ст.29 КЗпП України, позивач роботодавцем ознайомлений не був. Відповідно до п.1.4 Посадової інструкції позивача, охоронник підпорядковується безпосередньо старшому охороннику відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Відповідно до п.2.1,. 2.5, 2.18 посадової інструкції, [PERSON] зобов`язаний був здійснювати цілодобовий візуальний контроль за цілісністю транспортних засобів, які зберігаються на спеціальному майданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сикорського, 478; повинен невідлучно знаходитися на об`єкті протягом усього часу чергування; дотримуватись графіку виходу на роботу. Відповідно до п. 5.2 посадової інструкції, вона може в процесі роботи коригуватися, відповідно до зміни структури, задач та функцій структурного підрозділу і робочого місця. Зміни та доповнення до інструкції повинні вноситися наказом керівництва підприємства з ознайомленням працівника під розпис. При прийомі на роботу, 14 травня 2018 року, [PERSON] підписано договір з відповідачем про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого він взяв на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей, отриманих на зберігання саме на спецмайданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сикорського, 478 , а не вулиця Матросова , 29 ; строк дії договору - з 14 травня 2018 року протягом всього періоду роботи працівника на посаді. Пунктом 5.1 договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться тільки за згодою сторін, складеною у письмовій формі. [PERSON] , наголошує, що з часу його прийняття на роботу до липня 2018 року він працював за вказаним вище місцем роботи - вул. Сікорського, 478 м . Запоріжжя, дотримуючись графіка - доба через три. 07 липня 2018 року начальник дільниці відділу із надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ПМФ ДП МВС України [PERSON] усно поставив йому вимогу звільнитися з роботи за угодою сторін та відразу ж укласти цивільно-правовий договір, за умовами якого позивач мав продовжувати роботу на підприємстві. На цю пропозицію [PERSON] не погодився. 14 липня 2018 року, коли він перебував на черговому цілодобовому чергуванні, [PERSON] усно повідомив йому, що з 16 липня 2018 року, за наказом керівництва, його переведено працювати на стоянку за адресою: вул. Матросова, 29 в місті Запоріжжі, зі зміною графіка роботи - на п`ятиденний робочий тиждень. На вимоги позивача ознайомити його з письмовим наказом керівництва підприємства, йому усно повідомили, що наказ буде наданий для ознайомлення пізніше. З таким наказом, або з наказом про зміну чи доповнення до робочої інструкції щодо зміни місця роботи з вул. Сікорського на вул . Матросова у м. Запоріжжя, позивач до теперішнього часу не ознайомився. [PERSON] вважає, що роботодавець у незаконний спосіб змінив як місце роботи так і графік його роботи, що є порушенням положень ст.31 КЗпП, оскільки від нього вимагалося виконання роботи, не обумовленої його посадовою інструкцією. Крім того, позивач вважає, що зміна місця роботи та графіка, до яких його змушував роботодавець, є зміною істотних умов праці, які його не влаштовують, оскільки вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжі знаходиться на значному віддаленні від його місця проживання, куди йому незручно та далеко добиратися. Крім того, працювати щодня, а не доба- на три доби, позивачу також незручно, оскільки він має потребу у вільному часі для лікування та задоволення своїх особистих потреб, зокрема, ведення особистого селянського господарства, від якого він отримував додатковий дохід. Жодного попередження від відповідачів про зміну істотних умов його праці за два місяці, до липня 2018 року, він не отримував та не був ознайомлений з ними і до теперішнього часу. Також він та відповідачі не складали та не підписували жодних змін та доповнень до договору про повну матеріальну відповідальність. Зміна його місця роботи та графіка роботи була проведена відповідачами з порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України, що встановлено при проведенні перевірки Головним управлінням Держпраці у Херсонській області. Крім того, окрім порушення відповідачами порушувалися права [PERSON] в частині оплати його праці. В травні 2018 року він відпрацював 112 годин (4 доби: з 16 на 17, з 19 на 20, з 23 на 24, з 27 на 28; 31 травня - 16 год.; не враховано 15 годин та понаднормові роботи - 10 год.), проте оплата проведена йому за 97 годин, без оплати надурочного часу роботи; оплата роботи в нічний час введена в розрахунок мінімальної заробітної плати, що є порушенням умов оплати праці, передбачених ст.ст.106, 108 КЗпП України, ст.ст.21, 22 Закону України «Про оплату праці». В червні 2018 року він відпрацював 176 годин ( 7 діб: з 4 на 5, з 8 на 9, з 13 на 13, з 16 на 17, з 20 на 21, з 24 на 25, з 28 на 29; + 8 год.), які повністю роботодавцем не оплачені, з тими ж порушеннями, фактично оплата була проведена за 155 год. В липні 2018 року він відпрацював 168 годин (4 доби: з 2 на 3, з 6 на 7, з 10 на 11, з 14 на 15, +9 днів відпрацьовано по 8 год.: 16,17, 18, 19, 20, 23, 24, 25, 26); 5 днів перебував на лікарняному (27-31), заробітна плата йому виплачена в розмірі меншому ніж мінімальна заробітна плата - 2 651 грн. 33 коп.; фактично оплата здійснена за 152 год. Роботодавцем не враховано те, що він відпрацював добу з 2 на 3 липня (24 год.), з 6 на 7 липня (24 год.). Новий графік роботи охоронників на липень 2018 року не враховує фактично відпрацьованих ним годин з 08 год. 2 липня до 08 год. 03 липня (24 год.), з 08 год. 06 липня до 08 год. 07 липня (24 год.) 2018 року. 13 серпня 2018 року [PERSON] звернувся із заявою-претензією до директора ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси». 14 серпня 2018 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Головного управління Держпраці в Запорізькій області, яку направлено за належністю Головному управлінні Держпраці у Херсонській області. Відповідно до відповіді Головного управління Держпраці у Херсонській області, встановлено порушення роботодавцем ст.29 КЗпП, оскільки відповідач не проінформував його під розписку про умови праці та не ознайомив з правилами внутрішнього трудового розпорядку до початку роботи за укладеним трудовим договором. Також було встановлено, що відповідно до табелю обліку робочого часу за липень 2018 року його переведено зі змінного графіку роботи на п`ятиденний робочий тиждень. Про зміну істотних умов праці, а саме, режим роботи, відповідач позивача не повідомив не пізніше, ніж за два місяці, що є порушенням ч.3 ст.32 КЗпП. Крім того, було встановлено порушення ст..142 ч.1 КЗпП України в тій частині, що трудовий розпорядок для охоронників не визначений правилами внутрішнього трудового розпорядку. За результатами інспекційного відвідування посадовим особам роботодавця було внесено припис щодо усунення виявлених порушень законодавства про працю. 14 серпня 2018 року начальником відділення м. Запоріжжя Тарадай Н.В. на адресу директора ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» Єфіменка О.А. складено доповідну, в якій повідомлялося про нібито систематичні порушення з приводу недотримання норм трудового законодавства в частині 8-годинного робочого дня [PERSON] , а саме, було складено акти про його відсутність на робочому місці по вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя без поважної причини: 07 серпня 2018 року з 16.45 год. до 18.00 год. впродовж робочого дня; 09 серпня 2018 року по вул. Матросова, 29 м. Запоріжжя з 14.45 год. до 18.00 год.; 14 серпня 2018 року по вул. Матросова, 29 м. Запоріжжя з 10.30 год. до 11.00 год. Також було зазначено, що позивач був відсутній і на робочому місці по вулиці Сікорського,478 в м. Запоріжжя 07, 09 та 14 серпня 2018 року, з 09 год. до 18 год. Вказані акти позивач підписувати не відмовлявся, роботодавець їх йому не надавав і не повідомляв нічого про їх складення. Копії актів про його відсутність на роботі та акт про його відмову підписувати акти про відсутність на роботі він отримав поштою разом з наказом про оголошення йому догани у вересні 2018 року. Позивач вважає, що акти є сфальсифікованими, оскільки складені комісією з одних і тих же членів, в одні і ті ж дні, в один і той же час, але за різними адресами в м. Запоріжжя: вул . Сікорського, 478 та вул. Матросова, 29, які знаходяться на значній відстані одна від одної, яку за кілька хвилин комісія подолати не могла, як і знаходитися в один і той же час в різних місцях. Письмові пояснення з приводу його відсутності на роботі надати [PERSON] відмовився. Відповідачем ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» для перевірки вказаної доповідної було проведено службову перевірку, за результатами якої складено висновок, затверджений 23 серпня 2018 року. Відповідно до висновку, комісія вирішила оголосити [PERSON] догану за систематичне порушення норм трудового законодавства та вказати йому на недопущення, у подальшому, порушень правил трудового розпорядку. 27 серпня 2018 року відповідачем ДП МВС «Інформ-ресурси» було видано наказ №40-к про оголошення [PERSON] догани за порушення трудової дисципліни, а саме, за відсутність без поважних причин на робочому місці: 07 серпня 2014 року з 16 год. 45 хв. до 18 год.; 09 серпня 2018 року з 14 год. 45 хв. по 18 год.; 14 серпня 2018 року з 10 год. 30 хв. по 11 год. При цьому, відповідачем в наказі не вказано, на якому саме робочому місці він був відсутній, оскільки акти про відсутність складалися нібито за двома адресами: вул. Матросова, 29 та вул. Сікорського , 478 в м. Запоріжжя , а вказані в наказі дати та час, зазначені в актах про його відсутність на робочому місці по вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя, де відповідно до його посадової інструкції та договору про повну матеріальну відповідальність, [PERSON] не повинен був знаходитися. Позивач зазначає, що документи щодо оформлення та фіксування відповідачем факту його відсутності на роботі: актів та доповідної записки, змісту наказу про оголошення догани, не містять жодних висновків посадової особи, яка підписала наказ про звільнення, щодо пропорційності застосування до вказаного випадку саме такого виду дисциплінарного стягнення як догана. На думку позивача, відповідачі не з`ясовували, чи зобов`язаний він був перебувати на робочому місці по вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя: 07 серпня 2014 року з 16 год. 45 хв. до 18 год.; 09 серпня 2018 року з 14 год. 45 хв. по 18 год.; 14 серпня 2018 року з 10 год. 30 хв. по 11 год. в той час як він ніс повну матеріальну відповідальність за матеріальні цінності, які знаходилися на майданчику по вул . Сікорського 478 в м. Запоріжжя. З врахуванням того, що відповідачі не повідомили позивача належним чином про суттєві зміни умов його праці, ніякої мови про порушення ним трудової дисципліни бути не може і підстав оголошувати йому догану у відповідачів не було, а наказ «Про оголошення догани» є незаконним. [PERSON] вказав, що йому у зв`язку з незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності та вказаними вище порушеннями трудового законодавства, завдано моральної шкоди, яка виразилася у значних моральних стражданнях та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, звернення за судовим захистом своїх прав, завдані шкоди його авторитету серед співробітників та родичів, погіршення його трудової репутації. Крім того, він перебуває у психоемоційному перевантаженні, оскільки не може реалізувати своє право на працю на зручних для нього умовах. З липня 2018 року, у зв`язку з тим, що він вимушений був працювати щодня, не міг самостійно обробляти належну йому земельну ділянку для ведення підсобного сільського господарства, тому не отримав додаткових коштів для свого існування та існування своєї сім`ї. Після зміни місця роботи та графіка роботи, він не міг займатися веденням свого господарства та, відповідно, за літо 2018 року не отримав додаткового доходу від підсобного господарств. Розмір завданої йому моральної шкоди він оцінює в 5 000 грн. 04 вересня 2018 року він написав заяву про незгоду з порушеннями трудового законодавства та вказав, що буде працювати на своєму робочому місці по вул. Сікорського, 478 з дотриманням затвердженого графіка. 05 вересня 2018 року роботодавцем йому надано нову посадову інструкцію, яку він підписав. В ній з п.2.1. вилучено лише «вул. Сікорського, 478», в іншому текст інструкції лишився незмінним. 20 вересня 2018 року він звертався до відповідача з заявами: про надання відпустки без збереження заробітної плати на 24, 25, 26 вересня 2018 для лікування та для звернення за правовою допомогою для оскарження незаконних дій відповідача, однак відпустку йому не надали. 24 вересня 2018 року він звернувся до керівника відповідача ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» із заявою про звільнення його з роботи з 29 вересня 2018 року (останній робочий день) на підставі ч.3 ст.38 КЗпП та просив здійснити повний розрахунок, в тому числі з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП. Причиною звільнення [PERSON] вказував: систематичне порушення роботодавцем та недотримання законодавства про працю, укладеного з ним трудового договору, а саме: зміну умов праці без його погодження; неправильне нарахування заробітної плати та обліку відпрацьованого робочого часу; невиплати чи затримки виплат по лікарняним листам; незаконне винесення догани; перешкоджання в отриманні ним медичної допомоги; перешкоджання в оскарженні та отриманні ним правової допомоги; порушення ст. 29 КЗпП. Оскільки він не був ознайомлений зі змінами істотних умов праці, з відповідними наказами роботодавця, а роботодавець порушив його права, [PERSON] припинив ходити на роботу. Проте відповідач з роботи його на підставі ч.3 ст.38 КЗпП не звільнив. Натомість, 25 вересня 2018 року, на адресу [PERSON] ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» направлено відповідь, де повідомлено, що відповідно до наказу філії №44 від 21 вересня 2018 року про скорочення штату працівників, з яким він був ознайомлений особисто під підпис 24 вересня 2018 року, посада охоронника підлягає скороченню. Відповідно до вимог п.1 ст.40 КЗпП та норм діючого законодавства від [PERSON] вимагалося відпрацювати двохмісячний термін до 24 листопада 2018 року включно, після чого він міг отримати вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. В задоволенні заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України позивачу фактично було відмовлено. Позивач не може продовжувати роботу за адресою - вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя з п`ятиденним робочим тижнем, оскільки таке місце розташування його робочого місця та робочий графік не були обумовлені при прийомі на роботу, вони його не влаштовують, а зміна істотних умов праці відбулася з порушенням трудового законодавства, тому вважає, що його звільнення з роботи має відбуватися відповідачем саме на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з 29 вересня 2018 року, як він вказував у заяві про звільнення з роботи. ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» листом від 27 листопада 2018 року №439, який він отримав поштою 01 грудня 2018 року, повідомив його про те, що його посада скорочена, відповідно до наказу №44 від 21 вересня 2018 року, останнім робочим днем було 26 листопада 2018 року. Оскільки з 01 жовтня 2018 року до 24 листопада 2018 року він не з`являвся на роботі та 26 листопада 2018 року не отримав трудову книжку, йому запропоновано особисто отримати трудову книжку впродовж 14 днів у Запорізькому відділенні за адресою: м. Запоріжжя пр. Соборний,158-б. Позивач вказав, що він мав право на звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП з формулюванням причини звільнення у трудовій книжці «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю за ч.3 ст.38 КЗпП України» та отримання при цьому грошової виплати у відповідності до ст.44 КЗпП України. Проте у зв`язку зі звільненням його з роботи з іншої підстави - за п.1 ст.40 КЗпП з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, на теперішній час порушено його право і на отримання вказаної грошової виплати. Відповідно до розрахункових листків, за серпень-вересень 2018 року, заробітна плата позивача у серпні 2018 року становила 3 091 грн. 95 коп., у вересні 2018 року - 4 343 грн. 30 коп. Таким чином, середньоденна заробітна плата за вказані два місяці становила ( 3 091,95 + 4 343,30 = 7 435,25 : 42 робочих дні) 177 грн. 03 коп. Кількість днів вимушеного прогулу становить 57 календарних днів, 40 робочих днів. Загальна сума заробітку за час вимушеного прогулу становить, відповідно до п.п. «з» п.1 розділу 1, п.5, п.8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1995 року (з наступними змінами), (40 днів х 177.03) 7 081 грн. 20 коп. З огляду на викладене, [PERSON] просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 40-к від 27 серпня 2018 року про притягнення його до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани; змінити формулювання причини його звільнення з посади охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» за п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, відповідно до наказу №44 від 21 вересня 2018 року Південної міжрегіональної філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси», на звільнення «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідачів на його користь: суму заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2018 року по день звільнення - 26 листопада 2018 року в сумі 7 081 (сім тисяч вісімдесят одну) грн. 20 коп.; невиплачену при звільненні вихідну допомогу - 11 152 (одинадцять тисяч сто п`ятдесят дві) грн. 86 коп.; 5 000 (п`ять тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а всього, 23 234 (двадцять три тисячі двісті тридцять чотири) грн. 06 коп. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати (а.с. 143-148). У відзиві на позовну заяву ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» просив в задоволенні позову відмовити та вважав, що відбулося не переведення позивача, яке вимагає його згоди, а переміщення на інше робоче місце у тій же місцевості. Винесення догани позивачу відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки встановлено систематичну відсутність позивача на робочому місці. Підстав для звільнення позивача відповідно до вимог ч.3 ст. 38 КЗпП України не було, оскільки, на думку відповідача, порушень трудових прав [PERSON] протягом його роботи не було. У зв`язку зі звільненням [PERSON] за п.1 ст. 40 КЗпП України, йому виплачена компенсація за невикористану частину щорічної основної відпустки (а.с. 85-87). ДП МВС «Інформ-ресурси» відзив на позов не надав. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. 24 жовтня 2018 року позов надійшов до суду (а.с. 2-6). 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с. 59). 28 грудня 2018 року судом отримано уточнену позовну заяву (а.с. 143-148). 23 січня 2019 року судом винесено ухвалу про залучення у справі в якості співвідповідача ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зміну відповідача (а.с. 172). Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що весною 2018 року, з оголошення в мережі «Інтернет», [PERSON] дізнався про наявність вакантної посади охоронника в Південній міжрегіональній філії Державного підприємства МВС України «Інформ-ресурси» (далі за текстом - ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси»). В оголошенні було вказано про умови роботи: місце роботи - місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, графік роботи - доба через три, що підтверджено відомостями з мережі «Інтернет» (а.с. 10,11) та не оспорювалося відповідачами. 14 травня 2018 року [PERSON] був прийнятий на посаду охоронника відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси». В той же день позивача ознайомлено з посадовою інструкцією, затвердженою директором ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» О.А. Єфіменком. У посадовій інструкції місцем роботи позивача зазначено: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478. Вказані обставини підтверджені наказом № 15-к від 14 травня 2018 року з особового складу (а.с. 88) та посадовою інструкцією позивача (а.с. 90-93). Відповідно до ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. В порушення вищевказаних норм, з умовами праці, Правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства позивача, до початку його роботи, [PERSON] роботодавцем ознайомлений не був, що підтверджується листом Головного управління Держпраці у Херсонській області від 11 жовтня 2018 року (а.с. 26) та фактичною відсутність в матеріалах справи доказів, які б спростовували вказану обставину. Відповідно до п.1.4 Посадової інструкції позивача, охоронник підпорядковується безпосередньо старшому охороннику відділу з надання послуг зі зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Відповідно до п.2.1,. 2.5, 2.18 посадової інструкції, [PERSON] зобов`язаний був здійснювати цілодобовий візуальний контроль за цілісністю транспортних засобів, які зберігаються на спеціальному майданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478; повинен невідлучно знаходитися на об`єкті протягом усього часу чергування; дотримуватись графіку виходу на роботу. Відповідно до п. 5.2 посадової інструкції, вона може в процесі роботи коригуватися, відповідно до зміни структури, задач та функцій структурного підрозділу і робочого місця. Зміни та доповнення до інструкції повинні вноситися наказом керівництва підприємства з ознайомленням працівника під розпис. При прийомі на роботу, 14 травня 2018 року, [PERSON] підписано договір з відповідачем про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого він взяв на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей, отриманих на зберігання саме на спецмайданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського , 478 ; строк дії договору - з 14 травня 2018 року протягом всього періоду роботи працівника на посаді. Пунктом 5.1 договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться тільки за згодою сторін, складеною у письмовій формі (а.с. 14-15). З часу прийняття на роботу і до липня 2018 року [PERSON] працював за вказаним вище місцем роботи - вул. Сікорського, 478 м. Запоріжжя , дотримуючись графіка - доба через три, що підтверджено табелями обліку робочого часу за травень та червень 2018 року (а.с. 113-114), графіком обліку використання робочого часу за липень (а.с. 16), журналом чергування на штрафному майданчику по вулиці Сікорського, 478 (а.с. 17), рапортами [PERSON] про його чергування (а.с. 18,19,20) та не оспорено відповідачем. 14 липня 2018 року, під час цілодобового чергування, начальник дільниці [PERSON] усно повідомив позивача, що з 16 липня 2018 року, його переведено працювати на стоянку за адресою: вул . Матросова, 29 в місті Запоріжжі , зі зміною графіка роботи - на п`ятиденний робочий тиждень. Вказані обставини відповідачами не оспорювалися. Предметом позову, серед інших, є правомірність переведення [PERSON] працювати на стоянку за адресою: вул. Матросова, 29 в місті Запоріжжі , зі зміною графіка роботи - на п`ятиденний робочий тиждень. Вирішуючи вказане питання суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з липня 2018 року переведено працювати на стоянку за адресою: вул. Матросова, 29 в місті Запоріжжі, зі зміною графіка роботи - на п`ятиденний робочий тиждень. Вказані обставини підтверджено табелем обліку робочого часу за липень 2018 року (а.с. 112) та визнавалося відповідачем. Додатково вказана обставини підтверджена складення актів про відсутність позивача на робочому місці за адресою: вул.. Матросова, 29 в місті Запоріжжя в різні дні серпня місяця 2018 року. Суд зазначає, що відповідачами, як роботодавцем, в порушення вимог ч.3 ст. 32 КЗпП України, позивача не попереджено не пізніше ніж за два місяці про зміну істотних умов праці, якими, в даному випадку, є місце та режим роботи. Зокрема, при працевлаштуванні, місцем роботи позивача визначено - спеціальний майданчик за адресою: вул.. Сікорського , 478 м. Запоріжжя, де він, як охоронник, мав здійснювати цілодобовий візуальний контроль за цілісністю транспортних засобів (пункт 2.1. посадової інструкції [PERSON] .). Режим роботи - доба через три. Суд зазначає, що зміна місця роботи позивача та графіка роботи, є зміною істотних умов праці, оскільки вул . Матросова, 29 в м. Запоріжжі та вул.. Сікорського, 478 в м. Запоріжжі знаходиться на значному віддаленні одне від одного. Крім цього, зміна режиму роботи позивача з доби через троє на п`ятиденний робочий тиждень є суттєвою обставиною, яка в цілому впливає на організацію та ритм життя працівника. Додатково суд звертає увагу, що при прийому на роботу роботодавцем з [PERSON] укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого [PERSON] взяв на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей, отриманих на зберігання саме на спецмайданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478 ; строк дії договору - з 14 травня 2018 року протягом всього періоду роботи працівника на посаді. Пунктом 5.1 договору про повну матеріальну відповідальність передбачено, що зміни та доповнення до нього вносяться тільки за згодою сторін, складеною у письмовій формі. При цьому, матеріали справи не містять доказів про підписання та погодження сторонами змін та доповнень до договору про повну матеріальну відповідальність. Суд зазначає, що зміна місця та режиму роботи, здійснена відповідачем стосовно позивача, унеможливлює фактичне виконання [PERSON] своїх безпосередніх обов`язків з цілодобового візуального контролю за цілісністю транспортних засобів, які зберігаються на спеціальному майданчику за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Сікорського, 478. Враховуючи, що жодного попередження від відповідачів про зміну істотних умов праці [PERSON] за два місяці, до липня 2018 року, останній не отримував та не був ознайомлений з ними, а також те, що зміни до договору про повну матеріальну відповідальність [PERSON] не укладалися, суд вважає, що відповідачами допущено суттєве порушення трудових прав [PERSON] Крім того, зміна місця та графіка роботи позивача проведена відповідачами з порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України, що додатково встановлено при проведенні перевірки Головним управлінням Держпраці у Херсонській області (а.с. 26-28). 13 серпня 2018 року [PERSON] звернувся із заявою-претензією до директора ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» (а.с. 23). 14 серпня 2018 року [PERSON] звернувся зі скаргою до Головного управління Держпраці в Запорізькій області, яку направлено за належністю Головному управлінні Держпраці у Херсонській області (а.с. 24). Відповідно до відповіді Головного управління Держпраці у Херсонській області, встановлено порушення роботодавцем ст.29 КЗпП, оскільки відповідач не проінформував його під розписку про умови праці та не ознайомив з правилами внутрішнього трудового розпорядку до початку роботи за укладеним трудовим договором. Також було встановлено, що відповідно до табелю обліку робочого часу за липень 2018 року його переведено зі змінного графіку роботи на п`ятиденний робочий тиждень. Про зміну істотних умов праці, а саме, режим роботи, відповідач позивача не повідомив не пізніше, ніж за два місяці, що є порушенням ч.3 ст.32 КЗпП. Крім того, було встановлено порушення ст..142 ч.1 КЗпП України в тій частині, що трудовий розпорядок для охоронників не визначений правилами внутрішнього трудового розпорядку. За результатами інспекційного відвідування посадовим особам роботодавця було внесено припис щодо усунення виявлених порушень законодавства про працю (а.с. 26-28). 14 серпня 2018 року начальником відділення м. Запоріжжя Тарадай Н.В. на адресу директора ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» Єфіменка О.А. складено доповідну, в якій повідомлялося про нібито систематичні порушення з приводу недотримання норм трудового законодавства в частині 8-годинного робочого дня мироненком М .І. , а саме, було складено акти про його відсутність на робочому місці по вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя без поважної причини: 07 серпня 2018 року з 16.45 год. до 18.00 год. впродовж робочого дня; 09 серпня 2018 року по вул. Матросова, 29 м. Запоріжжя з 14.45 год. до 18.00 год.; 14 серпня 2018 року по вул. Матросова, 29 м. Запоріжжя з 10.30 год. до 11.00 год. Також було зазначено, що позивач був відсутній і на робочому місці по вулиці Сікорського,478 в м . Запоріжжя 07, 09 та 14 серпня 2018 року, з 09 год. до 18 год. (а.с. 99). Матеріали справи містять копії актів про відсутність на роботі [PERSON] : від 07 серпня 2018 року, складеного о 18 год. про відсутність на робочому місці за адресою: м. Запоріжжя вул. Сікорського, 478 з 9 до 18 год.; від 07 серпня 2018 року, складеного о 18 год. про відсутність на робочому місці за адресою: м . Запоріжжя вул. Матросова , 29 з 16 год. 45 хв. до 18 год.; від 09 серпня 2018 року, складеного о 18 год. про відсутність на робочому місці за адресою: м. Запоріжжя вул. Сікорського, 478 з 9 до 18 год.; від 09 серпня 2018 року, складеного о 18 год. про відсутність на робочому місці за адресою: м. Запоріжжя вул. Матросова , 29 з 14год. 45 хв. до 18 год.; від 14 серпня 2018 року, складеного о 18 год. про відсутність на робочому місці за адресою: м . Запоріжжя вул. Сікорського, 478 з 9 до 18 год.; від 14 серпня 2018 року, складеного об 11 год. про відсутність на робочому місці за адресою: м. Запоріжжя вул. Матросова , 29 з 10 год. 30 хв. до 11 год. (а.с. 30-35). Вказані акти викликають у суду обґрунтовані сумніви в їх допустимості, оскільки вони складені комісією з одних і тих же членів, в одні і ті ж дні, в один і той же час, але за різними адресами в м. Запоріжжя: вул. Сікорського , 478 та вул. Матросова, 29, які знаходяться на значній відстані одна від одної, яку за кілька хвилин комісія подолати не могла, як і знаходитися в один і той же час в різних місцях. Відповідачем ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» для перевірки вказаної доповідної було проведено службову перевірку, за результатами якої складено висновок, затверджений 23 серпня 2018 року. Відповідно до висновку, комісія вирішила оголосити [PERSON] догану за систематичне порушення норм трудового законодавства та вказати йому на недопущення, у подальшому, порушень правил трудового розпорядку. 27 серпня 2018 року відповідачем ДП МВС «Інформ-ресурси» було видано наказ №40-к про оголошення [PERSON] догани за порушення трудової дисципліни, а саме, за відсутність без поважних причин на робочому місці: 07 серпня 2014 року з 16 год. 45 хв. до 18 год.; 09 серпня 2018 року з 14 год. 45 хв. по 18 год.; 14 серпня 2018 року з 10 год. 30 хв. по 11 год. (а.с. 96,97,98). При цьому, суд зазначає, що відповідачем в наказі не вказано, на якому саме робочому місці був відсутній позивач, оскільки акти про відсутність складалися нібито за двома адресами: вул. Матросова, 29 та вул. Сікорського, 478 в м. Запоріжжя , а вказані в наказі дати та час, зазначені в актах про його відсутність на робочому місці по вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя, де відповідно до його посадової інструкції та договору про повну матеріальну відповідальність, [PERSON] знаходитися не повинен був. Відповідно до положень ст.150 КЗпП, України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Статтею 147-1 КЗпП України визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вище стоячими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті… Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Метою догани є попередження особи про застосування більш суворого дисциплінарного стягнення у випадку повторних порушень трудової дисципліни та спонукати працівника належним чином виконувати свої трудові обов`язки. Дисциплінарна відповідальність має бути також доцільною та справедливою; має базуватися на принципі справедливості, яка полягає у накладенні дисциплінарного стягнення лише за дії, які є порушенням дисципліни праці. При цьому дисциплінарна відповідальність також базується на конституційному принципі презумпції невинуватості. Проблема доказування вини працівника є обов`язком роботодавця. Суд зазначає, що документи щодо оформлення та фіксування відповідачем факту його відсутності на роботі: актів та доповідної записки, змісту наказу про оголошення догани, не містять жодних висновків посадової особи, яка підписала наказ про звільнення, щодо пропорційності застосування до вказаного випадку саме такого виду дисциплінарного стягнення як догана. На думку суду, відповідачі не з`ясовували, чи зобов`язаний [PERSON] був перебувати на робочому місці по вул. Матросова, 29 в м. Запоріжжя: 07 серпня 2014 року з 16 год. 45 хв. до 18 год.; 09 серпня 2018 року з 14 год. 45 хв. по 18 год.; 14 серпня 2018 року з 10 год. 30 хв. по 11 год. в той час як він ніс повну матеріальну відповідальність за матеріальні цінності, які знаходилися на майданчику по вул . Сікорського 478 в м . Запоріжжя. Враховуючи, що роботодавець не повідомив позивача [PERSON] належним чином про суттєві зміни умов його праці, підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани не було, а тому, наказ № 40-к від 27 серпня 2018 року «Про оголошення догани» [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню. Статтею 36 КЗпП України закріплені підстави для припинення трудового договору. Серед підстав є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38, 39 КЗпП України). 04 вересня 2018 року [PERSON] написав заяву про незгоду з порушеннями трудового законодавства та вказав, що буде працювати на своєму робочому місці по вул. Сікорського, 478 з дотриманням затвердженого графіка (а.с. 40). 05 вересня 2018 року роботодавцем йому надано нову посадову інструкцію, яку він підписав. В ній п. 2.1 викладено в наступній редакції: «здійснювати візуальний контроль за цілісністю транспортних засобів, які зберігаються на автостоянці та/або спеціальному майданчику на території міста Запоріжжя», в іншому текст інструкції лишився незмінним (а.с. 92-93). 20 вересня 2018 року [PERSON] звертався до відповідача з заявами: про надання відпустки без збереження заробітної плати на 24, 25, 26 вересня 2018 для лікування та для звернення за правовою допомогою для оскарження незаконних дій відповідача, однак відпустку йому не надано (а.с. 43,44), що не оспорено відповідачами. 24 вересня 2018 року [PERSON] звернувся до керівника відповідача ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» із заявою про звільнення його з роботи з 29 вересня 2018 року (останній робочий день) на підставі ч.3 ст.38 КЗпП та просив здійснити повний розрахунок, в тому числі з виплатою вихідної допомоги в розмірі трьохмісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП. Причиною звільнення [PERSON] вказував: систематичне порушення роботодавцем та недотримання законодавства про працю, укладеного з ним трудового договору, а саме: зміну умов праці без його погодження; неправильне нарахування заробітної плати та обліку відпрацьованого робочого часу; невиплати чи затримки виплат по лікарняним листам; незаконне винесення догани; перешкоджання в отриманні ним медичної допомоги; перешкоджання в оскарженні та отриманні ним правової допомоги; порушення ст. 29 КЗпП (а.с. 45,46). Після цього [PERSON] припинив ходити на роботу, що не оспорено відповідачами. Проте відповідач з роботи його на підставі ч.3 ст.38 КЗпП не звільнив. 25 вересня 2018 року, на адресу [PERSON] ПМФ ДП МВС «Інформ-ресурси» направлено відповідь, де повідомлено, що відповідно до наказу філії №44 від 21 вересня 2018 року про скорочення штату працівників, з яким він був ознайомлений особисто під підпис 24 вересня 2018 року, посада охоронника підлягає скороченню. Відповідно до вимог п.1 ст.40 КЗпП та норм діючого законодавства від [PERSON] вимагалося відпрацювати двохмісячний термін до 24 листопада 2018 року включно, після чого він міг отримати вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. В задоволенні заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України позивачу фактично було відмовлено (а.с. 49,50). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник… Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 31 жовтня 2012 року Верховним Судом України була розглянута справа за № 6-120 цс 12, при розгляді якої суд зробив правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав правовий висновок у постанові від 13 червня 2016 року (у справі № 741/1128/17, зіславшись на постанову від ВСУ від 22 травня 2013 року № 6-34цс13) про те, що у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Суд касаційної інстанції роз`яснив, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Враховуючи, що позивач не міг продовжувати роботу за адресою - вул. Матросова, 29 в м . Запоріжжя з п`ятиденним робочим тижнем, оскільки таке місце розташування його робочого місця та робочий графік не були обумовлені при прийомі на роботу, вони його не влаштовували, а зміна істотних умов праці відбулася з порушенням трудового законодавства, суд вважає, що звільнення [PERSON] з роботи мало відбуватися відповідачем саме на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, з 29 вересня 2018 року, як вказував у заяві про звільнення з роботи позивач. З огляду на викладене, суд вважає необхідним змінити формулювання причини звільнення [PERSON] зі звільнення за пунктом 1 частини 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі скороченням штату працівників, з останнім робочим днем 26 листопада 2018 року, на звільнення з 29 вересня 2018 року на підставі частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Відповідно до ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених в ст.38 КЗпП України, а саме внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівнику при звільненні виплачується вихідна допомога у розмірі - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до розрахункових листків, за серпень-вересень 2018 року, заробітна плата позивача у серпні 2018 року становила 3 091 грн. 95 коп., у вересні 2018 року - 4 343 грн. 30 коп. Таким чином, середній заробіток за місяць позивача склав 3 717, 63 коп. ( 3 091,95 + 4 343,30 = 7 435,25. 7435, 25/2 = 3 717, 62 грн.) Враховуючи, що судом змінено причину формулювання звільнення позивача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача - Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси», яке є юридичною особою, на користь позивача 11 152 грн. 86 коп. (3 717, 62 грн. х 3 місяці = 11 152, 86 грн.) в якості вихідної допомоги, відповідно до вимог ст.. 44 КЗпП України. В задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд вважає необхідним відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином, за положеннями коментованої статті вбачається, що для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у випадку зміни судом формулювання причин звільнення працівника, необхідно доведення, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. В порушення вимог ст.. 81 ЦПК України, доказів на підтвердження вказаної обставини, позивачем суду не надано. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст..237-1 КЗпП України, власником проводиться відшкодування моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1); моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2); моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду при вирішенні вказаного питання необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 9 вказаної Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оглянувши матеріали справи та надані позивачем на підтвердження вказаних ним вимог в цій частині докази, суд приходить до висновку про те, що порушенням трудових прав позивача [PERSON] з боку відповідача було завдано моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях та необхідності прикладання додаткових зусиль для організації свого життя, звернення за судовим захистом своїх прав, завдані шкоди його авторитету серед співробітників та родичів, погіршення його трудової репутації, а тому суд вважає, що з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості вказані вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача - Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси», яке є юридичною особою, на користь позивача 2 000 грн. за завдану моральну шкоду. Щодо судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 2). Позивачем [PERSON] при зверненні до суду сплачено по 704 грн. 80 коп. за три вимоги на загальну суму 2 114 грн. 40 коп. При цьому, позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру: про визнання незаконним та скасування наказу про оголошення догани та зміну формулювання причин звільнення, а також одну вимогу майнового характеру про стягнення з відповідача суми заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої при звільнення вихідної допомоги та стягнення моральної шкоди, всього на загальну суму 23 234 грн. 06 коп. Суд враховує, що вимоги немайнового характеру судом задоволено повністю, а отже з відповідача необхідно стягнути з відповідача 1 409 грн. 60 коп. в якості судового збору за вимоги немайнового характеру. Крім того, враховуючи, що вимога майнового характеру задоволено частково, суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного розрахунку: - 23 234 грн. 06 коп.- розмір заявлених позовних вимог майнового характеру; - 13 152 грн. 86 коп. - розмір задоволених позовних вимог; - 13 152 грн. 86 коп./ 23 234 грн. 06 коп.х 100 = 57 % - відсоток задоволених позовних вимог майнового характеру; 704, грн.. 80 коп. (сплачена сума судового збору) х 57 % = 401 грн. 74 коп. - розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду на викладене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача - Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси», яке є юридичною особою, на користь [PERSON] судовий збір в загальному розмірі 1 811 грн. 34 коп. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За вимогами п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, передбачено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст.. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2) ; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4) ; у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5); обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6). При зверненні до суду позивачем сплачено 6 600 грн. адвокату Кочевій І.В. за надання професійної правничої допомоги, що підтверджено ордером адвоката Кочевої І.В. на надання правової допомоги від 19 жовтня 2018 року, договором від 19 жовтня 2018 року про надання правничої допомоги між адвокатом Кочевою І.В. та Мироненком М.І., актом виконаних робіт від 23 жовтня 2018 року, згідно якого адвокатом Кочевою І.В. надано правничу допомогу позивачу на суму 3 300 грн. та отримано від позивача 3 300 грн. за виконану роботу, що підтверджено відповідною квитанцією (а.с.53,54,55, 56) та актами виконаних робіт від 28 листопада 2018 року, 28 грудня 2018 року, 23 січня 2019 року, 13 лютого 2019 року та квитанцій від вказаних дат, які містяться в матеріалах справи, згідно яких адвокатом надано правничу допомогу позивачу на суму 3 300 грн. та отримано від позивача 3 300 грн. за виконану роботу. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач просив суд при вирішенні питання щодо судових витрат враховувати критерій реальності адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З огляду на викладене, враховуючи враховувати критерій реальності адвокатських послуг та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, суд з урахуванням вимог співмірності та розумності, вважає обґрунтованим розмір витрат, понесених позивачем на надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 3 000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial