Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшов позов Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» до [PERSON] про стягнення грошових кошті, згідно якого позивач просить суд: стягнути з [PERSON] , на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Дарницький вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» грошові кошти у розмірі 43 786,10 грн., з яких 42 465,17 грн. - основний борг та 1320,93 грн. - 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 липня 2013 р. відповідач був прийнятий на роботу на Державне підприємство «Дарницький вагоноремонтний завод» на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу 4 розряду. З 21.04.2015 р., у зв`язку з призовом на строкову службу під час мобілізації, на особливий період, [PERSON] , було увільнено від роботи зі збереженням робочого місця, середньої заробітної плати на період проходження військової служби, про що видано наказ № 752/ос від 23.06.2015 р. У зв`язку з прийняттям [PERSON] на військову службу за контрактом з 16.10.2015 р., строк увільнення від виконання трудових обов`язків, із збереженням робочого місця і середньої заробітної плати, йому було продовжено, про що видано наказ № 191/ос від 16.02.2017р. Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31.10.2018 р. змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця». Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 04.12.2018 (протокол № Ц-64/91 Ком.т.) внесено зміни до найменування відокремлених підрозділів АТ «Укрзалізниця», зокрема: філію «Дарницький вагоноремонтний завод» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» перейменовано на філію «Дарницький вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі - філія «ДВРЗ»). Позивач вказує, що 03 липня 2019 р. відповідач звернувся до філії «ДВРЗ» із заявою про звільнення за власним бажанням, а також повідомив, що контракт на військову службу у нього закінчився 16 жовтня 2018 р., проте на роботу до дня звільнення не з`явився, оскільки не знав про внесені зміни до закону «Про військову службу», в цей же день відповідач був звільнений з філії «ДВРЗ» за власним бажанням, про що видано наказ № 648/ос від 03.07.2019 р. В позовній заяві зазначено, що враховуючи те, що до 03 липня 2019 року філії «ДВРЗ» не було відомо про термін дії контракту на військову службу відповідача, середня заробітна плата нараховувалась та виплачувалась до дня звільнення. Разом з тим, позивач вказує, що відповідно до заяви відповідача від 03 липня 2019 року, він визнав, що йому нараховано та виплачено надлишкові кошти у розмірі 88 245,54 гри. (середня заробітна плата мобілізованих) та надав згоди утримати частину надлишково виплачених коштів з його заробітної плати, а решту коштів у розмірі 42 465,17 грн. він зобов`язувався сплатити протягом 12 місяців, тобто до 03 липня 2020 р., на розрахунковий розрахунок підприємства, на що отримав погодження керівництва філії. При цьому, в позові зазначено, що 21.11.2019р . відповідачу був направлений лист № 496 про повернення коштів, який ним було отримано 09.12.2019 p., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0209208835900. 30.01.2020 р. відповідачу була направлена претензія стосовно повернення надлишково отриманих коштів № 5/703, яка ним була отримана 31.01.2020 p., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0209204534680. Станом на 17 липня 2020 року відповідач набуті ним без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 42 465,17 грн. філії «ДВРЗ» не повернув. Разом з тим, позивач посилаючись на ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, [PERSON] має сплати філії «ДВРЗ» окрім основної суми боргу у розмірі 42 465,17 грн. також і 3 проценти річних за користування вказаними коштами, розмір яких згідно розрахунку за період з 04.07.2019 р. по 16.07.2020 р. становить 1320,93 грн. За вказаних обставин позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.07.2020 року позову заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження розгляд цивільної справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. 17.11.2020 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов від представника відповідача [PERSON] - адвоката Пушкарьова І.О. відзив на позовну заяву в якому просив суд залишити позовні вимоги без задоволення. У відзиві зазначено, що з метою додержання приписів ЦПК представник відповідача надав обґрунтованість: відповідач Наказом №436/ос від 09.04.2015року був звільнений з роботи у зв`язку з призивом на військову службу за п.3 ст. 36 КЗпП України та отримав трудову книжку серія [NUMBER] , щодо видання Наказу №752 від 23.06.2015року відповідач не знав та не міг передбачити зміст цього Наказу, а також Відповідач не знав, що за змістом зазначеного Наказу його не звільнили, а увільнили від роботи із збереженням робочого місця, що йому нараховується заробітна плата на банківську картку для виплат «ОЩАДБАНК», з 22 липня 2017року Відповідач фактично не міг користуватись банківською картою для виплат «ОЩАДБАНК», на яку до моменту звільнення нараховувалась заробітна плата, оскільки закінчився її чотирьох річний термін дії, а нову не отримував, під час вступу на строкову військову службу Відповідач 19.05.2015 року отримав банківську карту для виплат АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на яку отримував місячне грошове забезпечення в тому числі під час військової служби за контрактом починаючи з 16.06.2015року, записи у трудовій книжці серія [NUMBER] безапеляційно стверджують, що зазначена трудова книжка з 09.04.2015року по 09.11.2017року перебувала у Відповідача, написання Відповідачем заяви на звільнення та заяви про інформування щодо грошової заборгованості Відповідача відібрані у протиправний спосіб, із застосуванням шантажу - невидачі трудової книжки, оману та шахрайства. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Право філії «Дарницький вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця» виступати позивачем у судах від імені АТ «Укрзалізниця» передбачені п.п. 1) п. 2.7 Положення про філію «Дарницький вагоноремонтний завод» акціонерного товариства «Українська залізниця». Як встановлено у судовому засіданні, що 21.04.2015 р., у зв`язку з призовом на строкову службу під час мобілізації, на особливий період, [PERSON] , було увільнено від роботи зі збереженням робочого місця, середньої заробітної плати на період проходження військової служби, про що видано наказ № 752/ос від 23.06.2015 р. У зв`язку з прийняттям [PERSON] на військову службу за контрактом з 16.10.2015 р., строк увільнення від виконання трудових обов`язків, із збереженням робочого місця і середньої заробітної плати, йому було продовжено, про що видано наказ № 191/ос від 16.02.2017р. (а.с. 27, 28) 03 липня 2019 р. відповідач звернувся до філії «ДВРЗ» із заявою про звільнення за власним бажанням, а також повідомив, що контракт на військову службу у нього закінчився 16 жовтня 2018 р., проте на роботу до дня звільнення не з`явився, оскільки не знав про внесені зміни до закону «Про військову службу». (а.с. 29). 03.07.2019 року наказом №648/ос відповідач був звільнений з філії «ДВРЗ» за власним бажанням. (а.с.31) Разом з тим, заявою від 03 липня 2019 року, [PERSON] визнав, що йому нараховано та виплачено надлишкові кошти у розмірі 88 245,54 гри. (середня заробітна плата мобілізованих) та надав згоди утримати частину надлишково виплачених коштів з його заробітної плати, а решту коштів у розмірі 42 465,17 грн. він зобов`язувався сплатити протягом 12 місяців, тобто до 03 липня 2020 р., на розрахунковий розрахунок підприємства, на що отримав погодження керівництва філії. (а.с. 30). Таким чином, з 16.10.2018 року закінчився контракт на військову службу [PERSON] , а тому починаю з вказаної дати, він не май достатніх підстав на збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку тобто користуватися гарантіями і пільгами передбаченим ч.2,3 ст. 119 КЗпП України в період з 16.10.2018 по 03.07.2019 рік без достатніх на це правових підстав. Станом на 17 липня 2020 року відповідачем грошові кошти у розмірі 42 465,17 грн. філії «ДВРЗ» не повернуті. Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що заявою від 03 липня 2019 року, [PERSON] визнав, що йому нараховано та виплачено надлишкові кошти у розмірі 88 245,54 гри. (середня заробітна плата мобілізованих) та надав згоди утримати частину надлишково виплачених коштів з його заробітної плати, а решту коштів у розмірі 42 465,17 грн. він зобов`язувався сплатити протягом 12 місяців, тобто до 03 липня 2020 р., на розрахунковий розрахунок підприємства, на що отримав погодження керівництва філії. Будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] у встановлений строк виконав свої зобов`язання, а саме сплатив визначені в заяві кошти, - матеріали справи не містять. При цьому, 21.11.2019 року відповідачу був направлений лист № 496 про повернення коштів, який ним було отримано 09.12.2019 p., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0209208835900. (а.с. 32,33) 30.01.2020 року відповідачу була направлена претензія стосовно повернення надлишково отриманих коштів № 5/703, яка ним була отримана 31.01.2020 p., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0209204534680 (а.с. 34,35). Станом на 17 липня 2020 року [PERSON] набуті ним без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 42 465,17 грн. філії «ДВРЗ» не повернув. Указом Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17.03.2014 p. № 1126-VII, оголошено проведення часткової мобілізації. Законом України від 27.03.2014 р. № 1169- VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 1 квітня 2014 р.) внесено зміни до КЗпП України, законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до положень ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, гарантії та пільги відповідно до вказаних вище законів надаються до дня фактичного звільнення працівника з військової служби. Під час судового розгляду знайшло своє підтвердження твердження позивача, що 16.10.2018 p., закінчився контракт на військову службу [PERSON] , а тому, починаючи з вказаної дати, він фактично втратив право на збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку, про вказані обставини філію «ДВРЗ» [PERSON] не повідомив. А тому уже не мав право на гарантії та пільги передбаченими положеннями ст. 119 КЗпП України. Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договорами або актом цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України визначено, Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, а відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, оскільки обставини викладені у відзиві не підтверджуються належними та допустимими доказами, а також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Тому підлягає задоволенню позовна вимога, щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 42 465,17 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення 3 процентів річних за користування вказаними коштами, розмір яких згідно розрахунку за період з 04.07.2019 р. по 16.07.2020 р. становить 1320,93 грн. то вона не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 1214 ЦП України зі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки проценти, в даному випадку, в заяві не встановлено, вимоги щодо повернення безпідставно набутого майна, які регулюються відповідно до ст. 1212 ЦК України за своєю природою не є грошовим зобов`язанням і тому не регулюється ст. 625 ЦК України, а відтак, позовна вимога, щодо стягнення 3 % річних, не підлягає задоволенню. Крім того, вимоги пред`явлені по зобов`язання визначені в ст. 1212 ЦК України - це не грошове зобов`язання, а тому вимоги ст. 625 ЦПК України, не регулюють вказані правовідносини, так як не було грошового зобов`язання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для часткового задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а саме щодо неповернення відповідачем грошових коштів у розмірі 42 465,17 грн., які вказані в заяві, а обставини, які викладено у відзиві не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. В порядку, визначеному 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 2038,76 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial