Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

До суду звернулася позивач з вказаним позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час простою в сумі 105744 гривні 40 копійок; зобовязати відповідача надати позивачу невикористану щорічну відпустку за період 2012-2013 роки, 2013-2014 роки в кількості 53 календарних днів, видавши відповідний наказ; стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення. В обґрунтування позову вказує, що з 01 березня 1988 року працює у вагонному депо ДП «Донецька залізниця. У липні 2014 року у звязку з початком проведення антитерористичної операції змушена була покинути своє житло та переїхати до іншого населеного пункту. У звязку з вищевказаними обставинами згідно наказу вагонного депо Луганськ ДП «Донецька залізниця» від 25 липня 2014 року №879 на структурному підрозділі оголошено простій не звини працівників з 26 липня 2014 року до дати припинення обставин, що призвели до зупинення підприємства для всіх працівників вагонного депо Луганськ. За весь час простою заробітна плата їй не виплачувалася, у звязку з чим були грубо порушені її права та законні інтереси. За заявою позивача вагонне депо Луганськ Державне підприємство «Донецька залізниця» було замінено на іншого відповідача ПАТ «Укрзалізниця», у подальшому за заявою позивача відповідача ПАТ «Укрзалізниця» було замінено знову на вагонне депо Луганськ Державне підприємство «Донецька залізниця». Позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило. Відповідно до статті 169 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), та відповідно до статті 224 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 01 березня 1988 року працює бухгалтером вагонного депо Луганськ Донецької залізниці, що підтверджується копією довідки ПАТ «Укрзалізниця». Відповідно до копії повідомлення управління Пенсійного фонду України в Коростишівському районі Житомирської області від 09 лютого 2016 року розмір пенсії позивача становить 1499,10 грн при середньомісячному заробітку у розмірі 5287 гривень 22 копійок. Таким чином, суд приходить до висновку, що середньомісячний заробіток позивача становить 5287 гривень 22 копійки. На час розгляду справи Регіональною філією «Донецька залізниця» було надіслано до суду пояснення по справі, з яких вбачається, що надати витребовувані документи неможливо, оскільки майно ДП «Донецька залізниця» знаходить в зоні проведення антитерористичної операції, свої активи і зобовязання не передавало і не могло передати. Відповідно до положень статті 113 Кодексу законів про працю України про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Положеннями ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно суд вважає обґрунтованим розрахунок відповідача про стягнення середнього заробітку за період від жовтня 2014 року по квітень 2016 року за 18 місяців, оскільки з копії повідомлення УПФУ в Коростишівському районі вбачається, що нарахування здійснювалися по вересень 2016 року включно. А тому стягненню підлягає 95169 гривень 96 копійок. Право на відпустку мають громадяни, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від виду діяльності та галузевої приналежності (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки»). За умови що працівник іде у відпустку в обумовлений графіком термін, заява на відпустку може не подаватися. Суд не вбачає можливим задовольнити позовні вимоги в частині зобовязання надати позивачу невикористану щорічну відпустку та стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення, оскільки позивачем не надано підтвердження періоду відпустки відповідно до графіку на підприємстві, ознайомлення з графіком та подання заяви про надання відпустки, а відповідно й отримання заяви. Також не надано відомості про можливість надання матеріальної допомоги на оздоровлення, що передбачена колективним договором, оскільки копія останнього відсутня у матеріалах справи. Таким чином, суд вбачає можливим стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток у розмірі 95169 гривень 96 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial