Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

До суду надійшов позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі за текстом позивач або Страхова компанія) до [PERSON], про відшкодування збитків в порядку регресу. Позивач вказав, що ТОВ «Юніверсал Асістанс-Україна» (далі - Повірений) є довіреною особою ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» згідно агентського договору № 31/07/2014 від 31.07.2014, за яким Повірений уповноважений на вчинення дій щодо стягнення регресної заборгованості. 10.07.2013 між позивачем та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1934/13-Т/ЗП1 (далі - Договір) за страховим випадком «ДТП». У відповідності до умов вказаного Договору, позивач взяв на себе зобов'язання, у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу, автомобіля марки «Тойота» д.р.н. АР8400СК, сплатити страхове відшкодування страхувальнику за шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 17.08.2013 на 339 км. автодороги Харків-Сімферополь сталася ДТП за участю наступних транспортних засобів «Тойота» д.р.н. АР8400СК під керуванням водія [PERSON] та АЗЛК» д.р.н. 32760НА під керуванням [PERSON] Внаслідок ДТП вказаним транспортним засобам були завдані механічні пошкодження. Відповідно до постанови Василівського районного суду Запорізької області, ДТП сталось внаслідок здійсненням [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно висновку № 150/09 експертного автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку автомобіля «Тойота» д.р.н. АР8400СК становить 58 222, 18 грн. Відповідно до рахунку на замовлення наряду № ВА-004834 від 23.08.2013 та рахунку на замовлення наряду № ВА-005083 від 03.10.2013 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тойота» д.р.н. АР8400СК склала 49 979, 99 грн. Згідно Страхових актів № 1934/13-Т/ЗП1-1 та № 1934/13-Т/ЗГТ1 -1 - страхувальнику було виплачено страхове відшкодування у розмірі 49 979, 99 грн. Позивач зазначає, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, а відтак, на підставі ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою,яка її завдала. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальності за заподіяний збиток. За ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Страхова компанія зазначає, що право регресу до винної особи у неї виникло з моменту виплати страхового відшкодування, а тому просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь страхове відшкодування за завдані збитки в розмірі 49 979 грн. 99 коп. та судовий збір у розмірі 1 378, 00 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову та надав письмові заперечення, зміст яких зводиться до наступного. Відповідач вважав, що спірні правовідносини між ним та Страховою компанією врегульовано положеннями ст.. 38 ЗУ «Про обовязкове старування наземних транспортних засобів», якою визначено підстави набуття права страховика на подання регресного позову до страхувальника, або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП. [PERSON] зазначив, що визначені у вказаній статті підстави набуття такого права відсутні, оскільки він керував транспортним засобом в тверезому стані, з правом його управління, самовільно місця пригоди ДТП він не залишав. Крім того, відповідач вважав, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк для предявлення позову, а отже сплинули строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.07.2013 між позивачем та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1934/13-Т/ЗП1 (далі - Договір) за страховим випадком «ДТП». У відповідності до умов вказаного Договору, позивач взяв на себе зобов'язання, у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу, автомобіля марки «Тойота» д.р.н. АР8400СК, сплатити страхове відшкодування страхувальнику за шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 28-31). 17.08.2013 на 339 км. автодороги Харків-Сімферополь сталася ДТП за участю наступних транспортних засобів «Тойота» д.р.н. АР8400СК під керуванням водія [PERSON] та АЗЛК» д.р.н. 32760НА під керуванням [PERSON] Внаслідок ДТП вказаним транспортним засобам були завдані механічні пошкодження. Відповідно до постанови Василівського районного суду Запорізької області, ДТП сталось внаслідок вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 8,9,10). Згідно висновку № 150/09 експертного автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку автомобіля «Тойота» д.р.н. АР8400СК становить 58 222, 18 грн. (а.с. 17-27). Відповідно до рахунку на замовлення наряду № ВА-004834 від 23.08.2013 та рахунку на замовлення наряду № ВА-005083 від 03.10.2013 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Тойота» д.р.н. АР8400СК склала 49 979, 99 грн. Згідно Страхових актів № 1934/13-Т/ЗП1-1 та № 1934/13-Т/ЗГТ1-1 - страхувальнику було виплачено страхове відшкодування у розмірі 49 979, 99 грн. (а.с. 11,12,13,14). Відповідно до частини другої статті 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений у випадках, встановлених законом. Такий випадок встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України Про страхування згідно із якими, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у звязку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобовязанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. У спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобовязанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Згідно правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України № 6-112цс13 від 25.12.2013 та № 6-2471цс15 17 від лютого 2016 року визначено наступне. Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі Закон України «Про страхування»), відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Зважаючи на ту обставину, що позивач (страхова компанія), виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, то спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається, регулюють саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Оскільки у спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку (№ 6-2471цс15 17 від лютого 2016 року). Відповідно до положень ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України Про страхування від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобовязанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки. Крім того, Верховний Суду України вказав, що у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобовязанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат та у межах загального строку позовної давності переходить право вимоги до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки. За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин статей 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не частини шостої статті 261, статті 1191 ЦК України, на які посилається заявник, оскільки стаття 1191 ЦК України застосовується до деліктних правовідносин, а стаття 993 ЦК України до договірних, що мають місце у справі, яка переглядається (№ 6-112цс13 від 25.12.2013). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу під керуванням [PERSON] та відповідача [PERSON] сталася 17 серпня 2013 року, а позивач в особі представника звернувся до суду шляхом надіслання позовної заяви 26 серпня 2016 року, що підтверджено поштовим штемпелем на конверті, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено визначений ст.. 257 ЦК України трирічний строк загальної позовної давності, а тому в позові необхідно відмовити саме з підстав пропуску позовної давності, оскільки відповідачем [PERSON] надану суду відповідну заяву (а.с. 53)

Outcome: dismissed