Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

До суду звернулися [PERSON] та [PERSON] із позовною заявою до ПрАТ «Волиньобленерго» про встановлення земельного сервітуту. Згідно позовних заяв, позивачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 1,2785 га., яка розташована в с. Будятичі Іваничівського району Волинської області Старолішнянської сільської ради, кадастровий номер 0721187700:03:000:0203 цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Позивачу [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 1,2579 га., яка розташована в с. Будятичі Іваничівського району Волинської області Старолішнянської сільської ради, кадастровий номер 0721187700:03:000:0204 цільове призначення якої також для ведення особистого селянського господарства. 07 лютого 2019 року позивачі звернулися до ПрАТ «Волиньобленерго» з пропозицією укладення договорів сервітуту земельних ділянок. 26 лютого 2019 року від відповідача надійшов лист про відмову від укладення зазначених договорів з підстав користування землями для потреб електроенергетичної галузі з 1957 року. Також у своєму листі відповідач посилається на розпорядження Іваничівської районної державної адміністрації від 26 грудня 2005 року за № 383 відповідно до якого, відповідачу було передано земельні ділянки в оренду для розміщення та обслуговування ліній електропередачі : ПЛ 35 кВ В-330 В-6, зокрема в с. Будятичі Іваничівського району. Запропонований [PERSON] земельний сервітут встановлюється відносно належної їй на праві власності земельної ділянки на площу 0,1542 га., а запропонований [PERSON] земельний сервітут встановлюється на площу 0,4418 га. Як зазначають позивачі, «Волиньобленерго» на вищевказаних земельних ділянках розташувало об`єкти магістрального електропостачання та здійснює будівництво нової повітряної лінії, що будується в даний час. Укладення договору сервітуту є вимушеною необхідністю у зв`язку з практичною неможливістю використання власних ділянок за їх цільовим призначенням, оскільки охоронна зона повітряних ліній електропередач охоплює значну частину від загальної площі земельної ділянки де проводяться будівельні та ремонтні роботи без їх відома та попередження. В проекті договору про встановлення земельного сервітуту вони запропонували встановити сервітут на зазначених у ньому умовах. Однак відповідач не погодився підписувати запропонований договір. Правові підстави у відповідача щодо відмови у встановленні сервітуту на користування приватною земельною ділянкою згідно законодавства, яким користується відповідач при здійсненні своєї діяльності відсутні. Враховуючи вищевикладене позивачі змушені звернутися до суду з позовною заявою про встановлення земельного сервітуту, для захисту своїх законних прав. Позивач [PERSON] просить встановити земельний сервітут щодо використання частини земельної ділянки площею 0,1542 га (площа охоронної зони повітряної лінії електропередач) на земельній ділянці за кадастровим № 0721187700:03:000:0203 загальна площа - 1,2785 га. сервітуарію ПрАТ «Волиньобленерго» для належного обслуговування магістральної повітряної лінії електропередач на постійній та платній основі в інтересах власника земельної ділянки [PERSON] . Також просить встановити суму оплати за обмеження в користуванні земельної ділянки (кадастровий № 0721187700:03:000:0203, загальна площа - 1,2785 га.) в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки щорічно. Судові витрати просить стягнути з відповідача. Також позивач [PERSON] просить встановити земельний сервітут щодо використання частини земельної ділянки площею 0,4418 га (площа охоронної зони повітряної лінії електропередач) на земельній ділянці за кадастровим № 0721187700:03:000:0204 загальна площа - 1,2579 га. сервітуарію ПрАТ «Волиньобленерго» для належного обслуговування магістральної повітряної лінії електропередач на постійній та платній основі в інтересах власника земельної ділянки [PERSON] . Також просить встановити суму оплати за обмеження в користуванні земельної ділянки (кадастровий № 0721187700:03:000:0204, загальна площа - 1,2579 га.) в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки щорічно. Судові витрати просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року у справі [PERSON] та [PERSON] відкрито провадження, прийнято рішення про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження та про призначення у справі підготовчого судового засідання, роз`яснено порядок та надано час відповідачу для подання відзиву на позовну заву, а позивачам порядок подання відповіді на відзив на позовну заяву. 24 січня 2020 року за вихідним № 19/23-407 від 20 січня 2020 року на адресу суду надійшов відзив ПАТ «Волиньобленерго» на позовну заяву [PERSON] з додатками до нього в якому відповідач зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та навів підстав для своїх заперечень. В подальшому, 17 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження справу № 156/937/19 зі справою № 156/936/19 та присвоєно номер справи тієї, яка надійшла до суду першою № 156/936/19, номер провадження 2/156/64/20. Закрите підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до ПрАТ «Волиньобленерго» про встановлення земельного сервітуту, судове засідання призначено на 13 квітня 2020 року о 12 год. В судове засідання позивачі не з`явилися через встановлення на всій території України карантину, однак від їхнього представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги, викладені в позовній заяві підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився також через встановлення карантину, однак від нього надійшло клопотання про проведення розгляду справи у його відсутність, в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] просить відмовити повністю. Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,2785 га, кадастровий номер 0721187700:03:000:0203, розташована на території Старолішнянської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 827255 (а.с. 8). Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 1,2579 га, кадастровий номер 0721187700:03:000:0204, розташована на території Старолішнянської сільської ради Іваничівського району Волинської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 827256. На території вказаних земельних ділянках розташована повітряна лінія електропередач, охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи встановлена безстроково на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 1997 року №209 «Про затвердження Правил охорони електричних мереж». Відповідно до доданих до позовної заяви супровідних листів від 07 лютого 2019 року [PERSON] та [PERSON] надіслали ПрАТ «Волиньобленерго» договори про укладення земельних сервітутів на зазначених у них умовах, предметом яких є встановлення постійного на платній основі земельного сервітуту. Пунктом 1.1 зазначеного договору про встановлення земельного сервітуту запропонованого [PERSON] та [PERSON] передбачалося, що за даним договором, власник надає, Сервітуарію право на обмежене користування частиною земельної ділянки (сервітут) відповідно до умов договору. Крім того, пунктами 4.1-4.3 проекту договорів земельного сервітуту запропонованого позивачами було передбачено, що за сервітутне землекористування сервітуарієм вноситься оплата в розмірі 1490,30 грн. Розмір нормативно-грошової оцінки станом на 01 січня 2019 року згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за відповідними кадастровими номерами становить 49676,69 грн. Розмір плати переглядається за додатковою угодою сторін один раз на рік у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції. З наведеного вбачається, що між позивачами та відповідачем не було досягнуто домовленості про умови договору земельного сервітуту, який мав бути встановлений на частину належних позивачам земельних ділянок, які розташовані на території Старолішнянської сільської ради Іваничівського району Волинської області де знаходиться повітряна лінія 35 кВ В-6 - п/ст В-330. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України право користування (сервітут) є одним з видів речового права на чуже майно. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що в розумінні п.2 ч.1 ст.395 ЦК України належна [PERSON] земельна ділянка є загальною площею 1,2785 га., а [PERSON] земельна ділянка площею 1,2579 га, які розташовані в с. Будятичі Іваничівського району, є чужим майном, на яке можливе встановлення права користування (сервітуту). Частиною 1 статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Положеннями частини 2 статті 401 ЦК України визначено, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Зазначене відповідає положенням реченню 2 частини 1 статті 100 ЗК України, якою визначено, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Зазначене відповідає частині 1 статті 98 Земельного кодексу України, якою передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). З урахуванням положень статей 401 ЦК України, 98 ЗК України та матеріалів справи вбачається, що в даному випадку позивачі є власниками (землекористувачами) земельних ділянок - особами у власності яких перебуває земельна ділянка, яка може бути використана для задоволення потреб інших осіб - відносно якої може бути встановлено земельний сервітут, а відповідач - ПрАТ «Волиньообленерго» в даному випадку є особою заінтересованою у встановленні сервітуту на земельні ділянки позивачів з метою для задоволення своїх потреб у обслуговуванні повітряної лінії з5 кВ В-6 п/ст В-330 у с. Будятичі Іваничівського району. При цьому, слід звернути увагу на те, що з положень ч.ч.1, 2 ст.401 ЦК України та частини 98 ЗК України вбачається, що сервітут є саме правом, а не обов`язком. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною 2 статті 402 ЦК України визначено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Зазначене відповідає реченню 2 частини 1, частині 2 статті 100 ЗК України, якими визначено, що земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Як зазначалося вище, з матеріалів справи вбачається, що особою яка має право вимагати встановлення сервітуту в даному випадку є відповідач - ПрАТ «Волиньобленерго». На пропозицію позивачів укласти договори земельних сервітутів відповідач вказав, що повітряна лінія 35 кВ В-6 п/ст В-330 у с. Будятичі Іваничівського району була побудована у 1955 році та введена в експлуатацію для потреб народного господарства у 1957 році відповідно до чинних на той час норм і правил. На підтвердження вказаного до відзиву на позовну заяву додано паспорт № 124. Із тверджень викладених у відзиві на позовну заяву вказано, що під час створення в процесі корпоратизації ДАЕК «Волиньобленерго», правонаступником якої є ПрАТ «Волиньобленерго», повітряна лінія 35 кВ була передана до статутного фонду ДАЕК «Волиньобленерго», що підтверджується Переліком майна затвердженого Фондом державного майна України 19 грудня 2016 року згідно з наказом Міністерства енергетики та електрифікації від 15 серпня 1995 року № 152 з інвентарним номером станом на 01 липня 1995 року - 031612 підпорядковим № 7044 у переліку. Вказаний перелік доданий до матеріалів справи (а.с.41-43). Судом належно встановлено, що при наданні у власність земельних ділянок позивачам, останнім достеменно було відомо, що на земельних ділянках знаходиться повітряна лінія електропередачі та частина земельної ділянки безперервно експлуатується уже більше 60 років у відповідності до вимог охоронних зон об`єктів енергетики. Як вбачається з позовної заяви та інших доданих до неї матеріалів між позивачами та відповідачем не було досягнуто згоди щодо укладення договорів земельних сервітутів. Частиною 3 статті 402 ЦК України визначено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З положень частини 3 статті 402 ЦК України право звернення з позовом про встановлення змеленого сервітуту Цивільним кодексом України надано особі, яка не є власником (землекористувачем) земельної ділянки, на яку планується встановити сервітут, а особі, потреби якої у користуванні власним майном можливо задовольнити шляхом встановлення сервітуту, що узгоджується з правовою природою сервітуту, визначеною ст.ст.395, 401 ЦК України, а також статтею 98 ЗК України. З наведеного вбачається, що позовну заяву подано неналежним позивачем до неналежного відповідача. Крім того, зі змісту частини 1 статті 401 ЦК України, вбачається, що встановлення сервітуту щодо земельної ділянки для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Зазначену правову позицію відображено у практиці Верховного Суду, зокрема у постанові від 17 вересня 2018 року у справі №127/1417/16-ц, в якій зазначено, що якщо позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належним йому на праві власності майном у зв`язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки будь-яким іншим способом, відсутні підстави для задоволення позову. При цьому, статтею 1 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» визначено, що землі енергетики - земельні ділянки, надані в установленому порядку для розміщення, будівництва та експлуатації енергогенеруючих підприємств, об`єктів альтернативної енергетики, об`єктів передачі електричної та теплової енергії, виробничих об`єктів, необхідних для експлуатації об`єктів енергетики, в тому числі баз та пунктів. Зі змісту зазначеної статті вбачається, що частина земельних ділянок на які просять встановити сервітут позивачі, відноситься до земель енергетики, оскільки на ній розташовується об`єкт передачі електричної енергії. Відомостей про оспорювання учасниками справи законності надання земельної ділянки для розміщення вказаного об`єкту передачі електричної енергії суду не надано. При цьому, у Законі України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» зазначено, що у разі недосягнення згоди щодо встановлення земельного сервітуту земельна ділянка може бути відчужена в порядку, встановленому Законом України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності». З наведеного вбачається, що окрім встановлення сервітуту існує інший, визначений Законом спосіб задоволення потреб інших осіб. 01 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, розглянувши справу № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18), в постанові за наслідками розгляду якої зазначив, що правовідносини щодо встановлення сервітуту можуть виникати виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини. У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Рішенням Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. В умовах дії такого принципу, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено підставність та обґрунтованість позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК україни передбачено, що судовий збі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, судові витрати суд покладає на позивачів.

Outcome: dismissed