Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернувся [PERSON] з вказаним позовом в якому зазначив, що 19 серпня 2010 року між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який розірваний 21 квітня 2015 року. Від шлюбу спільних дітей з відповідачем не має. Під час спільного проживання з відповідачем ними, за спільні кошти (239\~400 гривень) 02.08.2012 року було придбане нерухоме майно: 4/10 частини квартири [ADDRESS]. Вказана частка квартири складається з двох суміжних житлових кімнат, площею 31,2 кв.м, кухні та коридору. Загальна площа цієї квартири складає 40,3 кв.м. Після розірвання шлюбу відповідач проживає у вказаній квартирі сама, разом з сином від першого шлюбу. Зазначає, що оскільки вказана квартира була придбана в період шлюбу з відповідачем за спільні кошти вона є обєктом їх спільної власності. У звязку з тим, що вказана квартира є неподільною річчю (складається з двох суміжних кімнат) та виходячи із рівності часток подружжя у праві власності на спільне майно, просив визнати за ним право власності на ? частину 4/10 частки квартири №21, що розташована по вул. Проскурівській, 85/1 у м. Хмельницькому. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Зазначив, що спірне майно було придбане сторонами, коли вони перебували у шлюбі за спільні кошти. У звязку з чим, незважаючи на те, що вказана квартира була оформлена на відповідача, це майно є обєктом спільної власності подружжя. Оскільки це майно фактично становить 4/10 частини квартири №21 по вул. Проскурівській у м. Хмельницькому, складається з двох суміжних житлових кімнат, воно не може бути поділено в натурі, у звязку з чим просив визнати право власності за позивачем на половину цієї частки квартири. Відповідач позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Пояснила суду, що дійсно з 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб був розірваний у 2015 році. З 2010 року вони разом проживали у с. Івашківці у батьків позивача. Позивач ніде не працював та не заробляв грошей. Разом з цим, у її матері, яка на той час вже проживала одна, на праві власності належала трикімнатна квартира у м. Красилові. Позивач фактично став вимагати, аби її мати продала свою квартиру, а виручені кошти віддала їм на придбання власної квартири. Мати погодилася та у 2012 році продала свою квартиру, а на виручені кошти купила собі однокімнатну квартиру, а решту у сумі 21\~000 доларів США позичила їй на придбання власної квартири. На позичені кошти вона у серпні 2012 року купила 4/10 квартири [ADDRESS]. За таких обставин, посилаючись на те, що фактично квартира була придбана на її власні кошти (позичені у матері) та жодної фінансової участі у її придбанні позивач не приймав, це майно не може вважатися спільним, а отже і поділу не підлягає. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, надав пояснення, аналогічні поясненням відповідача. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи та допитавши свідків, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено 19 серпня 2010 року між сторонами був укладений шлюб, який був зареєстрований Копистянською сільською радою. 21 квітня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний. Вказані обставини підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, відповідними штампами у паспорті відповідачки про реєстрацію шлюбу та про його розірвання; такі обставини були визнані сторонами в судовому та не оспорювалися. Також з матеріалів справи встановлено, що 02 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким остання придбала за 239\~400 гривень 4/10 частини квартири №21, яка розташована у будинку 85/1 по вул. Проскурівській у м. Хмельницьку. Вказана квартира була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачем. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до приписів ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 та 3 ст.61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином зважаючи на те, що спірне майно було придбано подружжям за час перебування у шлюбі, будь-яких договорів між сторонами з приводу спірної квартири (порядком її розпорядження) не укладено, воно є їхньою спільною сумісною власністю. Стосовно посилань відповідача на те, що вказана квартира була придбана нею за власні кошти та відповідно є її особистою власністю суд зазначає наступне. Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В якості обґрунтування своїх доводів відповідач послалася на те, що у квітні 2012 року вона взяла у позику у своєї матері [PERSON] гроші у сумі 21\~000 доларів США які і витратила на придбання спірної квартири; жодних коштів позивач на придбання цієї квартири не витратив. Згідно дослідженої в судовому засіданні розписки від 28 квітня 2012 року встановлено, що [PERSON] взяла у борг у [PERSON] 21\~000 доларів США та зобовязалася повернути суму позики до 28 квітня 2015 року. При цьому в тексті розписки зазначено, що вказану суму грошей остання взяла н на придбання квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її донькою, а позивач колишній чоловік доньки. Пояснила суду, що з часу реєстрації шлюбу між донькою та [PERSON] вони спочатку проживали у батьків позивача. Після того, як батьки позивача вигнали їх, вони стали проживати у м. Хмельницькому де винаймали квартиру. Оскільки їй належала трикімнатна квартира у м. Красилові, позивач та донька стали просити продати цю квартиру, а на отримані гроші купити їм квартиру. Вона погодилася та у 2012 році продала свою квартиру приблизно за 30\~000 доларів США та на ці кошти купила собі однокімнатну квартиру у м. Красилові, а 23\~000 доларів США позичила доньці на придбання квартири. Також зазначила, що вказані кошти вона давала саме на придбання квартири сторонам, та у звязку з тим, аби вони не були витрачені на інші цілі (купівлю машини чоловіку доньки), вона вирішила взяти з доньки розписку. Також суду пояснила, що донька та її чоловік допомагали зробити їй ремонт у придбаній однокімнатній квартирі, при цьому також вони робили ремонт і у будинку, що розташований у с. Івашківці. Допитана в якості свідка [PERSON] підтвердила факт написання [PERSON] 21 квітня 2012 року вищевказаної розписки та отримання від [PERSON] суми позики. При цьому зазначила, що вказані кошти надавалися позикодавцем саме на придбання позичальником квартири. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона, як власник 4/10 квартири 321 по вул. проскурівській 85/1 у м. Хмельницькому у серпні 2012 року продала [PERSON] вказану частку квартири. Також повідомила, що при оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса був присутній чоловік [PERSON] Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона раніше проживала по сусідству з [PERSON] у кв.109 буд.21/4 по вул. П.Мирного. Також повідомила, що [PERSON] декілька разів у 2012 році просила її зберегти кошти у сумі понад 20\~000 доларів США, які її мати передала їй на придбання квартири. З таким проханням остання зверталася до неї приблизно 5 разів поки не купила квартиру. Про те, що вказані гроші були надані саме матірю [PERSON] на придбання квартири їй відомо зі слів самої відповідачки, при цьому цей факт також стверджував і сам позивач у своїх розмовах Разом з цим суд зазначає, що як пояснила мати відповідачки, свідок [PERSON], вказані кошти вона позичала доньці саме на придбання та можливості проживання у власній квартирі сімї останньої (доньки та її чоловіка, позивача у справі). При цьому зазначила, що останні (позивач та відповідач) просили її продати квартиру та дати їм кошти на придбання власного житла, тобто у спільних (сімейних) інтересах. Таким чином, посилання відповідача на те, що позичені нею кошти у матері, витрачалися лише на її власні потреби не відповідають встановленим у справі обставинам. Щодо посилань відповідача на те, позивач ніде не працював та не міг приймати фінансову участі у купівлі квартири суд сприймає критично, оскільки згідно представлених документів останній займався підприємницькою діяльністю, був зареєстрований як фізична особа-підприємець та відповідно мав певний дохід. З огляду на встановлені фактичні обставини у справі, 4/10 частини квартири №21 у буд.85/1 по вул. Проскурівській у м. Хмельницькому, які були придбані [PERSON] 02.08.2012 року в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] слід визнати спільною власністю подружжя. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи наведене вище та виходячи з принципу рівності часток дружини та чоловіка при поділі майна, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної частки квартири, що є половиною від спільної власності подружжя та стягнути на користь останнього в порядку ст. 88 ЦПК України понесені ним та документально підтверджені судові витрати - судовий збір в сумі 1119,70 грн.

Outcome: approved