Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON], який вказав, що подружжям під час шлюбу було придбано автомобіль марки „КІА, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, який було зареєстровано за [PERSON]. У звязку з тим, що вказане майно є спільним майном подружжя а шлюб між сторонами розірвано, позивач просив виділити йому ? частину легкового автомобіля марки „КІА, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, а також виділити відповідачу іншу ? частину вказаного автомобіля. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у позивача у власності залишилось кілька автомобілів, тобто загальний обсяг спільного майна колишнього подружжя позивачем не висвітлюється; що такий поділ майна подружжя повязаний ще з аліментними правовідносинами. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. До позову додано копію свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 1643 від 06.11.2004р., прізвище подружжя після одруження [PERSON] (а.с. 8). Також згідно копії рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 30.04.2013р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 9). Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Сімейним Кодексом України, відповідно до статей 60, 70 якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, та у разі поділу частки майна є рівними, якщо інше не встановлено договором. У відповідності частини 3 статті 368 ЦК України, майно нажите подружжям під час шлюбу вважається їх спільним майном. При вирішенні спору стосовно частки сторін у спільному майні подружжя, суд виходить із того, що в силу статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим позивачем не надано жодного доказу наявності зареєстрованого за відповідачем права власності на спірний транспортний засіб та його придбавання під час шлюбу, правом заявити клопотання про забезпечення доказів шляхом витребування відповідної інформації від компетентного органу представник позивача не скористалась. Як розяснює в п.23 своєї Постанови Пленум ВСУ від 21.12.2007 за N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Разом з тим представником позивача твердження представника відповідача про наявність інших транспортних засобів як спільного майна подружжя, які залишись після розірвання шлюбу у позивача, спростовано не було, будь-яких заходів щодо сприяння суду у встановленні обсягу спільно нажитого майна вжито не було. В п.25 Постанови вказано, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначення предмету та підстав позову належить виключно позивачеві, тому у суду немає процесуальних підстав виходити за межі заявлених позовних вимог. Але представник позивача не пояснила, які саме вимоги позивач заявляє до відповідача, формулюючи їх як виділ ? частини транспортного засобу шляхом фізичного поділу (виділу в натурі у випадку наявності такої можливості), виплати частини його вартості, визнання права власності на його ідеальну частину, визначення порядку користування або інше; правом щодо уточнення заявлених позовних вимог не скористалась, пояснити, як буде виконуватися можливе майбутнє рішення за такими позовними вимогами не змогла. Таким чином вимоги [PERSON] виділити йому ? частину легкового автомобіля марки „КІА, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску задоволені бути не можуть, так як позивач не довів тих обставин, на які він посилався в обґрунтування заявлених позовних вимог та у звязку з невизначеністю останніх. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, але позивачем не зазначено, на якій підставі ним заявляються позовні вимоги в інтересах відповідача про виділ їй ? частини легкового автомобіля, а тому такі вимоги [PERSON] відповідно до положень ст. 16 ЦК України задоволені бути не можуть. Судом не приймаються до уваги інші пояснення сторін як такі, що не мають значення для вирішення спору по суті. За положеннями ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Так як необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки „КІА, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску відпала, тому ці заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 01.04.2015р., підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed