Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) про стягнення заборгованості: - по депозитному вкладу за договором №SAMDN80000737915071 від 23.09.2013р. «Стандарт» (далі - Договір №1) до якої входять сума депозиту в розмірі 5918,57 доларів США, проценти - 161,66 доларів США, 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України - 10 490,20 грн., пеню на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 64808,34доларів США, що еквівалентно 1 704 362,12грн.; - по депозитному вкладу за договором №SAMDN80000737915548 від 23.09.2013р. «Стандарт» (далі - Договір №2) до якої входять сума депозиту в розмірі 5917,02 доларів США, проценти - 161,62 доларів США, 3% річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України - 10487,57грн., пеню на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - 64791,36доларів США, що еквівалентно 1 703 915,58грн. Мотивуючи вимоги позивач вказала, що 23.09.2013р. між нею та Банком у Феодосійському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» Автономної Республіки Крим (далі - АРК), укладені Договір №1 та Договір №2 «вклад «Стандарт», відповідно до умов якого, відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок в сумі відповідно 5918,57 доларів США та 5917,02 доларів США на строк 6 місяців включно. Починаючи з 10.09.2014р. вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак, до теперішнього часу кошти їй не повернуті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. У запереченнях він вказав, що позивач не надав суду доказів того, що він звертався до відповідача із вимогою про дострокове розірвання договору банківського вкладу та виплату коштів, не довів належними доказами факту укладення договору банківського вкладу між сторонами, факту внесення заявленої суми грошових коштів на рахунок. Крім того, в запереченнях зазначено, що враховуючи ситуацію на території Автономної Республіки Крим позивач міг звернутися з аналогічними вимогами до Автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» або до судів Російської Федерації на території АРК, що призведе до подвійного стягнення з банку грошових коштів за Договором. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази, які знаходяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та Банком у Феодосійському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» 23.09.2013р. оформлені: - Договір №1 «Стандарт», відповідно до умов якого, відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок в сумі 5918,57 доларів США у формі депозиту (вкладу) на строк зберігання 183 дня по 23.03.2014року включно з процентною щомісячною ставкою 7% річних; - Договір №2 «Стандарт», відповідно до умов якого, відповідач прийняв від вкладника кошти на вкладний (депозитний) рахунок в сумі 5912,07 доларів США у формі депозиту (вкладу) на строк зберігання 183 дня по 23.03.2014року включно з процентною щомісячною ставкою 7% річних. Відповідно до п.15 вказаних Договорів якщо після закінчення строку вкладу сторона договору не заявила про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у розділі «Дані про вкладу» (183 дня). Строк продовжується не однократно без заявки сторони договору у Банк. Під час розгляду справи представником позивача суду надано оригінали вказаних Договорів та оригінал платіжного доручення №2834772706 відповідно до якого позивач внесла на особовий рахунок [NUMBER], відкритий відповідачем відповідно до умов Договору №1, 5918,57 доларів США, та оригінал платіжного доручення №2834786348, відповідно до якого позивач внесла на рахунок [NUMBER], відкритий відповідачем відповідно до умов Договору №2, 5917,02 долара США. У зазначених Договорах містяться відомості про умови депозитного договору, строк його дії, номер депозитного рахунку, сума вкладу, нарахованих відсотках, тощо. Крім того у Договорі №1 зазначено, що проценти по вкладу нараховуються на рахунок/картку [NUMBER], а проценти по вкладу по Договору №2 - на рахунок/картку [NUMBER]. вказані картки також були надані позивачем в судовому засіданні. Відповідач не надав суду докази, які б спростували факти наявності депозитних зобов'язань між ним та позивачем, внесення позивачем вкладів на зазначені суми. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо. Таким чином, заперечення відповідача щодо невизнання існування банківського вкладу, суд до уваги не приймає. Відповідно до вимог ст.. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняв від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Пунктами 10, 13 Договорів №1 та №2 передбачена можливість дострокового розірвання договору. При цьому повідомлення про розірвання договору повинні надійти за два банківських дні до дати розірвання договору. 10.09.2014р. позивач звернулась до відповідача із заявою щодо виплати суми депозитів, яку Банк отримав 16.09.2014р. (а.с. 14). Однак зобов'язання щодо повернення вкладів відповідачем виконані не були. Також не були повернуті вклади на повторні вимоги позивача до Банку від 26.09.2015р., 12.11.2015р., 03.10.2016р. та 01.11.2016р., які Банком були отримані, про що свідчать поштові рекомендовані повідомлення та відповіді, які містяться в матеріалах справи. Розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд з прав людини вказав, що «особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи». Крім того, відмовляючи повернути кошти, які належать позивачу на праві власності, Банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, та згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За вказаних обставин, вимоги позивача щодо стягнення коштів за договором банківського вкладу є обґрунтованими. На момент розгляду справи АРК, на території якої був відкритий банківський рахунок має статус тимчасово окупованої території. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно зі ст. 47 вказаного Закону банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором. Тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку відповідно до ст.. 1 Закону України від 15.04.2014р. «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» поширюється дія Конституції та законів України. Таким чином, оскільки стороною укладеного з позивачем вкладу є ПАТ КБ «Приватбанк», то згідно чинного законодавства саме відповідач як юридична особа має виконувати зобов'язання за Договорами. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах. Доводи відповідача про те, що задоволення позову може призвести до ймовірності подвійного стягнення з Банку грошових коштів за Договором, суд вважає безпідставними, оскільки оригінал Договору та оригінал квитанції на внесення депозитного вкладу позивач надав суду. Таким чином вимоги позивача щодо повернення сум вкладів за Договором №1 та Договором №2 є обґрунтованими. Пунктом 12 Договорів №1 та №2 передбачено, що у випадку вимоги розірвання договору до того, як не сплили 6 місяців з дати його оформлення або продовження мінімального строку, повертається сума вкладу. За неповні 6 місяців проценти виплачуються по ставки вкладу «до вимоги» за фактичну кількість днів, які пройшли з дати оформлення вкладу або з дати продовження мінімального строку, до дня розірвання договору. Оскільки позивач звернулась до Банку з вимогою про дострокове повернення вкладів 10.09.2014р., то строк Договорів №1 та №2 було продовжено на 183дня починаючи з 24.03.2014р., тобто Банк зобов'язаний сплатити позивачу проценти за користування вкладами за ставкою, які сплачуються банком за вкладом «на вимогу» за період з 24.03.2014р. по 16.12.2016р. На теперішній час вклади позивачеві не повернуті, отже банк продовжує користуватися коштами позивача. Частиною ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Закінчення строку дії депозитного договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Такий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-2861цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до повідомлення Банку відсоткова ставка «на вимогу» за договорами банківських вкладів є незмінною з 2004р. та складає 1%. Викладене свідчить про те, що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу проценти за період з 24.03.2014р. по 16.12.2016р. з розрахунку 1% річних, що складає за Договором №1-161,66 доларів США та за Договіором№2 - 161,62 долара США. Розрахунок, наданий позивачем, представником відповідача не спростований. Згідно із ст.. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 25.12.2013 р. у справі № 6-140цс13 та від 28.01.2015 р. у справі № 6-247цс14, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про стягнення 3% річних по депозитах за період з 18.09.2014р. по 16.12.2016р. Верховний Суд України у справі №6-2829цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої за змістом частини другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні. Таким чином, вказана сума процентів відповідно до розрахунку, наданого позивачем, складає за Договором №1 - 10490,20грн., за Договором №2 - 104897,57грн. та має бути стягнута у гривні. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 11.05.2016р. по справі №6-37цс16 та аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2128цс16. Позивач просила стягнути пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в межах одного року (в межах строку позовної давності) до звернення до суду з позовом за період з 16.12.2015р. по 16.12.2016р. по Договору №1 в сумі 64808,34 долара США, що за курсом НБУ складає 1 704 362,12грн., а по Договору №2 - в сумі 64791,36 долара США, що за курсом НБУ складає 1 704 362,12грн. Представник відповідача в судовому засіданні просив у випадку, якщо суд визнає договори банківських вкладів укладеними, зменшити розмір пені, оскільки пеня значно перевищує розмір заборгованості за вкладами. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Зазначена правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, яка згідно зі ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що пеня нарахована на суму вкладу. Таким чином, враховуючи, що нарахований розмір пені значно (майже у десять разів) перевищує заборгованість банку по сумі депозитного вкладу, суд вважає за можливе зменшити суму пені за Договором №1 до 160 000грн. та за Договором №2 також до 160 000грн., стягнувши її з відповідача. Таким чином, в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням вище наведеного, розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6628,23грн. витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial