Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 грудня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін є неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. З липня 2016 року сторони по справі шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Примирення між ними не можливе. Шлюб фактично було припинено та він носить формальний характер. В період шлюбу було придбано майно квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана під час шлюбу між сторонами, тому на думку позивачки, вона належить їм обом на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках. Вирішити питання поділу майна в добровільному порядку сторони не можуть, тому позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила суд розірвати шлюб між сторонами, здійснити поділ вказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. 13 жовтня 2016 року провадження по справі було відкрито суддею Пепеляшковим О.С. Ухвалою від 13 жовтня 2016 року заяву позивачки про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 562647751101. Згідно довідки про повторний автоматичний розподіл справи, в зв'язку з перебуванням у декретній відпустці судді Пепеляшкова О.С. справу було розподілено автоматизованою системою документообігу суду 06.04.2017 року, згідно ст. 11-1 ЦПК України та 12.04.2017 року передано до розгляду судді Виноградовій Н.В. Згідно положень ч. 2 ст. 126 ЦПК України за заявою представника позивачки суд постановив ухвалу від 17 жовтня 2017 року про розєднання позовних вимог про розірвання шлюбу та поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та виділення вимоги про розірвання шлюбу в самостійне провадження, оскільки спільний розгляд вказаних вимог був визнаний судом недоцільним та таким, що ускладнює вирішення справи. В межах справи №523/13820/16-ц судом продовжено розгляд позовної вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, подав суду письмові заперечення, зазначав, що спірна квартира придбана за особисті гроші відповідача, що були подаровані йому його батьками, просив в позові відмовити повністю. Зустрічний позов відповідач не предявляв, позов про визнання спірного нерухомого майна його особистою приватною власністю також ним не предявлявся. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 27 грудня 2003 року між сторонами був зареєстрований шлюб Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №366. 29 вересня 2008 року від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON]. 30 січня 2015 року в період шлюбу за спільні сумісні грошові кошти сторонами була придбана квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана за 685 498 грн. (п. 3.1. договору) оформлена на імя [PERSON] згідно договору, посвідченого нотаріально. Так, засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з підстав, наведених в запереченнях проти позову та доповненнях до заперечень на позовну заяву, а саме: зазначав, що позивачка не надала доказів придбання спірної квартири за спільні сумісні грошові кошти подружжя; грошові кошти на придбання спірної квартири відповідачу подарували його батьки (грошові накопичення та гроші виручені від продажу власної нерухомості); грошові кошти отримані відповідачем в якості заробітної плати моряка на судах іноземних судновласників витрачалися на поточні потреби сімї, ремонт житла, відпочинок тощо. Позивачка та її представник зазначали, що спірна квартира була набута за рахунок грошових накопичень сторін по справі, переважно сформованих за рахунок заробітної плати відповідача який працював моряком на судах іноземних судновласників, на підтвердження чого надали суду копії трудової книжки позивачки з записами в ній з серпня 2001 по лютий 2017 рр., відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2003-2017 рр., книжки грошових вкладень ПАТ АБ Порто-Франко з записами в ній про рух грошових коштів в доларі США з квітня 2011 по березень 2014 рр., заяв на видачу готівки. В судовому засіданні встановлено (визнано сторонами по справі), що грошові кошти в сумі 68670 доларів США, які були зняті позивачкою з рахунку в ПАТ АБ Порто-Франко протягом квітня 2011 березня 2014 рр., являлися заробітною платою відповідача як моряка, отриманої ним від іноземного судновласника. Представник відповідача не заперечував та визнав той факт, що заробітна плата відповідача була спільним майном подружжя сторін по справі. Однак представник відповідача стверджував, що йому зі слів відповідача відомо, що вказані грошові кошти (заробітна плата) витрачалися на поточні потреби сімї, ремонт житла, придбання побутової техніки, коштовні подарунки позивачці, закордонний відпочинок позивачки, частина вказаних грошових коштів (60 тисяч грн.) були вкладені в КС Україна та втрачені безповоротно. Суд критично ставиться до таких тверджень представника відповідача з огляду на наступне. На підтвердження вказаного твердження представником відповідача надана копія договору внеску члена кредитної спілки на депозитний рахунок №ГО-080908К по програмі Морський регіон, укладеного з КС Україна 08.09.2008 року та судовий наказ Приморського районного суду м. Одеси від 19.06.2009 року про стягнення з КС Україна на користь відповідача грошових коштів. Суд зазначає, що жодних доказів неповернення вказаних грошових коштів відповідачу не надано, крім того, грошові кошти було вкладено у кредитну спілку у 2008 році, однак позивачка та її представник посилались на те, що основним періодом накопичення грошових коштів на купівлю спірної квартири були 2011-2014 рр. Інших доказів розтрати суттєвої суми грошових коштів, що перебували на рахунку в ПАТ АБ Порто-Франко протягом квітня 2011 березня 2014 рр. до моменту купівлі квартири у січні 2015 року стороною відповідача надано не було. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що спірна квартира була придбана за рахунок грошових накопичень, що були отримані відповідачем в дар від своїх батьків, так як суду не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем грошей в дар для придбання спірної квартири в розумінні статей 58 та 59 ЦПК України. Представник відповідача пояснив, що між відповідачем та його батьками не був укладений нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів (6000 дол. США) як того вимагає ч. 5 ст. 719 ЦК України та не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаних доводів. Суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик свідків, які, як на думку представника відповідача, могли підтвердити факт прийняття відповідачем у дар грошової суми 60 тисяч доларів США від своїх батьків, з огляду на те, що факт приймання-передачі грошових коштів не може ґрунтуватись виключно на показах свідків, а може бути підтверджений лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Представник відповідача пояснив, що жодних письмових доказів приймання-передачі дару у вигляді грошових коштів немає. За змістом п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. за №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК. Судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів з ТОВ Діана Плюс щодо купівлі-продажу майнових прав відповідачем у ЖК Дванадцята Перлина, так як представником відповідача не були виконані вимоги ст. 137 ЦПК України: не надано доказів наявності складнощів у відповідача в отримані витребуваного договору, стороною якого є сам відповідач (ч. 1 ст. 137 ЦПК) та не обґрунтовано яким чином вказаний доказ стосується предмету справи та може підтвердити джерело грошових коштів на придбання спірної квартири або дарування грошових коштів відповідачу його батьками (ч. 2 ст. 137 ЦПК). Крім того, слід зазначити, що пункт 5.6. нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.01.2015 року, підписаного особисто відповідачем, змістує, що квартира придбана за згодою дружини набувача (позивачки). Таким чином, з урахуванням положень ст. 60 СК та ч. 3 ст. 368 ЦК України суд приходить до висновку, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та позивачка має право на поділ спільного майна в порядку ст. 70 СК та ст. 372 ЦК України. Суд, оцінивши докази надані сторонами, приходить до висновку про слушність доводів сторони позивачки про те, що джерелом придбання спірної квартири були спільні сумісні грошові кошти сторін по справі. Суд зазначає, що відповідачем не заявлявся зустрічний позов або позов в загальному порядку про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, та за змістом ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, законом. У відповідності до ст. 70 СК України кожен із сторін має право на 1/2 частку цього майна. Згідно ч. 1, 2,4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Положеннями п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Окрім того, відповідно до п. 23 вказаної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: approved