Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

До суду звернулася з позовом [PERSON] до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія», [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх. Відповідач позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 травня 2013 року о 17 год. 25 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], рухаючись по вул. Миколаївська дорога в м. Одесі, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості руху внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Мазда», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який від удару здійснив наїзд на автомобіль марки «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], у результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2013 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 17 липня 2013 року позивач звернулася до Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі - СТДВ «Гарантія») із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у СТДВ «Гарантія» згідно з полісом серії АЕ/2119630 від 21 грудня 2012 року. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Мазда», державний номерний знак [NUMBER], визначена звітом про вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу, від 19 червня 2013 року № 03057 становить 48 264 грн 50 коп., вартість відновлювального ремонту - 65 167 грн 08 коп. Враховуючи те, що страхова компанія свого обов'язку з виплати страхового відшкодування у сумі 47 264 грн 50 коп. ([PERSON] сплатив на користь позивача франшизу у розмірі 1 тис. грн) не виконала, позивач звернулася до суду з позовом та просила суд стягнути вказану суму страхового відшкодування з урахуванням пені у розмірі 1 986 грн 41 коп з СТДВ «Гарантія», стягнути з [PERSON] на користь позивача різницю матеріальної шкоди у розмірі 16 902 грн 58 коп., а також стягнути солідарно з відповідачів моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн та витрати на правову допомогу. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто із СТДВ «Гарантія» на користь [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 47 264 грн 50 коп., пеню - 1 986 грн 41 коп, а всього - 49 250 грн 91 коп. Стягнуто із СТДВ «Гарантія» на користь [PERSON] суму витрат на правову допомогу - 5 880 грн 98 коп, моральну шкоду - 1 тис. грн. Стягнуто із [PERSON] на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн, суму витрат на правову допомогу - 119 грн 02 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2015 р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року скасовано в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 16902,58 грн. Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно з п. 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п. 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ. Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу. Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду. Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості. Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків. У п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Ураховуючи те, що згідно з п. 8.6 Методики величина втрати товарної вартості транспортного засобу враховує втрату товарного вигляду транспортного засобу, можна вважати, що пункт 32.7 ст. 32 зазначеного вище Закону також виключав виплату страховиком потерпілій особі і відповідного відшкодування шкоди у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу. Відповідно до п. 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (п. 1.6 Методики). Тобто величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюється як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених деталей, складових одиниць чи комплектувальних виробів, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ. Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом «е» цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо). Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, стекол, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується. Таким чином, правильне застосування п. 32.7 ст. 32 Закону передбачає аналіз відповідної правової норми в її системному взаємозв'язку з вимогами, передбаченими статтями 22, 1166 і 1187 ЦК України. Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988, ст. 1194 ЦК України, п. 32.7 ст. 32 Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків. Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. [PERSON] від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то таке відшкодування згідно зі ст. ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6-49цс14. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтовані і знайшли своє підтвердження належними доказами, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved