Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

До суду звернулася позивач з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 21.11.2003 року уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу, предметом якого є купівлі-продаж 23\\100 частин квартири під №68 в буд. №195 по вул.П.Запорожця в м. Біла Церква. Позивач 21.11.2003 року передала відповідачу кошти за придбану частину квартири в розмірі 8500 грн., про що останній написав розписку, а також, сторонами було складено Акт прийому передачі квартири відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у власність 23\\100 частини вказаної квартири. Вказаний договір квартири не було нотаріально посвідчено, оскільки [PERSON] не зявився до нотаріальної контори для реєстрації договору купівлі-продажу, зник і на сьогодні місце перебування відповідача невідоме. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 07.05.2008 року [PERSON] було визнано безвісно відсутнім. На даний час позивач є власником 77\\100 частини квартири [ADDRESS] де зареєстрована і проживає разом з родиною, але розпорядитися своєю власністю не має можливості, оскільки частина цієї квартири (23\\100) належно не зареєстрована за [PERSON] Позивач, з посиланням на норми ЦК Української РСР /ст..ст..47,225, 392/, який діяв на час виникнення між сторонами правовідносин, просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] та визнати за позивачем право власності на 23\\100 частин вказаної квартири. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов. Відповідач в судове засідання не зявився, жодних відомостей про місце його перебування не має, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 07.05.2008 року [PERSON] визнаний безвісно відсутнім. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що за [PERSON] зареєстровано 23\\100 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2003 року. Дане підтверджено копією Договору купівлі-продажу частини квартири та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.16-17). Судом встановлено, що за заявою ОСББ «Зоря» та гуртожитку «Салют», яка була подана з метою встановлення опіки над кімнатою і майном [PERSON], було прийнято рішення Білоцерківським міськрайонним судом від 07.05.2008 року у справі №2-о-170 та визнано [PERSON] [INFO] безвісно відсутнім. Дане підтверджено копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду (а.с.18-19). В підтвердження позовних вимог позивач надала суду Договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2003 року, де зазначено, що вона є покупцем, а відповідач [PERSON] - продавцем частини квартири (23\\100) загальною площею 16,6 кв.м. Як зазначає позивач, даний договір та Акт прийом-передачі квартири [PERSON] підписав власноруч та взяв на себе зобовязання нотаріально посвідчити вказану купівлю-продаж житла. Також, позивачем надано суду розписку про отримання [PERSON] від позивача коштів в сумі 8500 грн. за продані ним 23\\100 частин вказаної квартири (а.с.13,14,15). При вирішенні справи суд виходив з наступного. Вказані правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, а тому підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року. Так, відповідно до ст. 47 ЦК України /в ред..1963р./ нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст.. 224 ЦК України (в ред.. 1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 227 ЦК України (в ред. 1963р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Суд звертає увагу, що на даний час не є можливим переконатися, ким і за яких обставин були підписані договір купівлі-продажу квартири та Акт прийому-передачі квартири, оскільки встановленим є те, що відповідач є безвісно відсутньою особою. Крім того, суд звертає увагу, що позивач була свідком у справі за заявою ОСББ «Зоря» та гуртожитку «Салют», яка була подана заявником з метою встановлення опіки над кімнатою [PERSON] і на той час [PERSON] не заявляла своїх прав на цю кімнату, не подавала позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за нею права власності на кімнату №68 в буд. №195 по вул.. П.Запорожця та, лише, зі спливом дванадцяти років подала суду даний позов. Позивач не назвала жодних поважних причин пропуску строку позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом, а представник позивача, в судовому засіданні безпідставно вказав, що позовна давність до даних правовідносин має застосовуватися відповідно до норм ЦК України 2004 року, оскільки з дня укладення договору купівлі продажу квартири (21.11.2003р.) строк давності закінчився 21.11.2006 року, тобто в період дії вже ЦК України 2004року, а тому без заяви сторони у спорі суд не вправі застосовувати положення про позовну давність (ч.3ст. 267 ЦК України). Таке трактування положення про позовну давність і про її застосування є помилковим. Оскільки, як було вже зазначено, правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, а тому суд застосовує положення Цивільного Кодексу Української РСР в ред.1963 р. Згідно ст.71 ЦК України (в ред.1963 р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. А за статтею 75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 76 ЦК України (в ред.1963 р.) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно вимог ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.51). Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов»язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Представниками позивача в судовому засіданні не заявлялось клопотання про поновлення строків позовної давності та не надавались докази поважності їхнього пропуску. Натомість, встановленим є те, що з 21.11.2003 року позивач, вважаючи себе власником 23\\100 частин вказаної квартири, знаючи про невиконання відповідачем своїх обовязків щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частини квартири, тобто знаючи про порушене своє право, а також будучи обізнаною щодо зникнення відповідача і визнання його судом безвісно відсутнім [PERSON] не ставила питання про визнання договору купівлі-продажу дійсним, не скористалася своїм правом звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну частину квартири. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (ПРОПУЩЕННЯ СТРОКУ ПОЗОВНОЇ ДАВНОСТІ, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин. Таким чином, аналізуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що даний позов не підлягає до задоволення . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed