Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого вказано, що позивачі є власниками відповідних земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області. Між позивачами, з однієї сторони, та ТОВ «Лотуре-Агро», з іншої сторони, було укладено аналогічні договори оренди землі, без номеру та дати (далі Договори), предметом яких є вищезазначені земельні ділянки. Після підписання Договорів позивачі так і не отримали на руки їх примірників. Неодноразові звернення позивачів до ТОВ «Лотуре-Агро» про надання на руки примірника Договору для ознайомлення, були проігноровані. Тільки на теперішній час позивачі отримали по примірнику такого Договору, у зв'язку з чим, позивачами було встановлено, що у Договорах відсутній ряд істотних умов, визначених чинним законодавством, а саме у Договорах не зазначено строків орендної плати, відсутня дата, місяць та рік їх укладення, не зазначено належним чином умов збереження стану об'єкта оренди, відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, крім того позивачами зазначено, що орендну плату за 2013 рік відповідачем не виплачено, у зв'язку з чим відповідач порушив своє зобов'язання по виплаті орендної плати, що у сукупності є підставами для визнання Договорів недійсними. Позивачі у судове засідання не з'явилися, надали до суду аналогічні заяви, згідно яких просять розглянути справу без їх участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. ТОВ «Лотуре-Агро» свого представника у судове засідання не направило, про час та місце розгляду справи було повідомлене належним чином. Суд, з метою дотримання визначених законодавством процесуальних строків розгляду цивільної справи, вважає можливим розглянути вказану справу без участі сторін по справі. Суд вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом було встановлено, що між позивачами, з однієї сторони, та ТОВ «Лотуре-Агро», з іншої сторони, було укладено аналогічні договори оренди землі, без номеру та дати, предметом яких є: - земельна ділянка площею 7,8276 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ № 099173, виданим 05 вересня 2002 року на ім'я [PERSON] (договір зареєстровано 30 березня 2007 року за № 254870/040741800093); - земельна ділянка площею 8,0068 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тимонівської сільської ради Троїцького району Луганської області, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ № 099172, виданим 05 вересня 2002 року на ім'я [PERSON] (договір зареєстровано 30 березня 2007 року за № 254870/040741800136); Так, у відповідності до ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, зазначені позивачкою обставини, якими вона аргументує свої позовні вимоги, доведені наданими до суду доказами. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. 1. Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Стаття 2 цього Закону передбачає, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до ст.20 Закону України «Про оренду землі» і ч.1 ст.210 ЦК України, договір оренди землі підлягає державній реєстрації і вважається укладеним з моменту такої реєстрації. Договори зареєстровано 30 березня 2007 року. Таким чином згідно норм чинного законодавства Договори є укладеними з дати їх державної реєстрації. Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час реєстрації Договорів, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди, строк дії договору оренди, оренда плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її винесення і перегляду та відповідальності за її несплату, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови збереження стану об'єкта оренди, умови і строки передачі земельної ділянки орендарю, умови повернення земельної ділянки орендодавцеві, існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, відповідальність сторін, умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї із істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Вивчивши Договори оренди землі, суд приходить до висновку, що в порушення ст. 15 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року з наступними змінами укладені Договори не містять однієї з істотних умов, а саме: умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідних положень» Земельного Кодексу України до 1 січня 2013 року не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Відповідно до ч. 5 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Згідно зі ст. 133 Земельного кодексу України у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Діюче земельне законодавство допускає передачу у заставу або до статутного фонду товариства права оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка перебуває у власності громадянина. Таким чином, саме сторони у договорі оренди земельної ділянки мали врегулювати питання про можливість або неможливість передачі у заставу або до статутного фонду товариства означеного майнового права. Спірні Договори оренди землі пройшли державну реєстрацію, виконувалися сторонами, отже є укладеними. Проте, в укладених між сторонами Договорах оренди землі зазначена умова відсутня. Крім того, судом встановлено, що спірні Договори також дійсно мають ряд недоліків, зазначених позивачами та їх предсатвником у своїй позовній заяві, які знайшли своє підтвердження при розгляді даної справи по суті. Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що однією з істотних умов є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Порушуючи вимоги даної норми, в розділі 3 Договорів не зазначено строків орендної плати, що, в свою чергу, призводить до порушення права орендодавця, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі», на своєчасне отримання орендної плати. Крім цього відсутність вказаної вище істотної умови Договорів оренди землі унеможливлює виконання п.5 розділу 3 Договору, щодо справляння пені в розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний день прострочення невнесеної орендної плати. П. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією з істотних умов договору передбачено, строк дії договору оренди землі. Згідно приписів ст. 19 вказаного вище Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років; при передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою. Проте, всупереч вимог вказаного вище ЗУ «Про оренду землі» в п. 1 розділу 2 Договорів вказано «Договір укладено на десять років», однак при зазначенні даної істотної умови не враховано період ротації основної сівозміни. Крім цього, в порушення вимог Постанов Кабінету Міністрів України №220 від 03 березня 2004 року «Про затвердження Типового договору оренди землі», у більшості Договорах оренди землі відсутні дата, місяць та рік його складання. Також, п. 5 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що однією з істотних умов є умови збереження стану об'єкта оренди. В розділі 4 Договору «Умови використання земельної ділянки» зазначені умови збереження стану об'єкту, а саме «дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм та правил», проте в Договорах не зазначені інші конкретні умови збереження об'єкту оренди передбачені чинним законодавством. Зазначена умова договору не відповідає природі Закону України «Про охорону земель» та Земельного кодексу України, якими передбачено умови збереження об'єкту оренди (земельної ділянки), які визначені як система заходів спрямованих на охорону земель з метою їх збереження, які зобов'язані виконувати як власники, так і користувачі земельних ділянок, тому не можна вважати дану мову, як зазначену в договорі. Згідно статті 162 Земельного Кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необгрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико- культурного призначення. Згідно п.п. а, б, в, ґ статті 164 Земельного кодексу України охорона земель включає: а) обґрунтування і забезпечення досягнення раціонального землекористування; б) захист сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб; в) захист земель від ерозії, селів, підтоплення, заболочування, вторинного засолення, переосушення, ущільнення, забруднення відходами виробництва, хімічними та радіоактивними речовинами та від інших несприятливих природних і техногенних процесів; ґ) попередження погіршення естетичного стану та екологічної ролі антропогенних ландшафтів; д) консервацію деградових і малопродуктивних сільськогосподарських угідь. Згідно статті 35 Закону України «Про Охорону Земель» власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов'язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами,які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі на основі застосування екологобезпечних технологій обробітку і техніки, здійснення інших заходів, які зменшують негативний вплив на ґрунти, запобігають безповоротній втраті гумусу, поживних елементів тощо;дотримуватися стандартів, нормативів при здійсненні протиерозійних, агротехнічних, агрохімічних, меліоративних та інших заходів, пов'язаних з охороною земель, збереженням і підвищенням родючості ґрунтів; надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування відомості про застосування пестицидів та агрохімікатів; сприяти систематичному проведенню вишукувальних, обстежувальних, розвідувальних робіт за станом земель, динамікою родючості ґрунтів; своєчасно інформувати відповідні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо стану, деградації та забруднення земельних ділянок; забезпечувати додержання встановленого законодавством України режиму використання земель, що підлягають особливій охороні; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур'янами, чагарниками і дрібноліссям; уживати заходів щодо запобігання негативному і екологонебезпечному впливу на земельні ділянки та ліквідації наслідків цього впливу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. До актів цивільного законодавства, безумовно, належить і ЗУ «Про оренду землі». Тобто, правочин може бути визнаний недійсним, якщо він укладений з порушенням вимог цього Закону. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Що стосується нарахування відповідачем позивачам орендної плати за користування земельними ділянками, слід зазначити наступне. В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернено увагу судів на ту обставину, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним, а тому не може бути доказом дійсності даних Договорів факт отримання позивачами від відповідача платежів за користування земельними ділянками протягом 2007-2013 років та вказане не є ніяким чином фактом схвалення позивачами спірних Договорів оренди землі, крім того орендну плату за 2013 рік відповідачем не виплачено, у зв'язку з чим відповідач порушив своє зобов'язання по виплаті орендної плати. Таким чином, обраний позивачами спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів цілком відповідає вимогам діючого цивільного законодавства, Договори оренди землі, укладені між сторонами, є укладеним з часу державної реєстрації, і на той час діяла норма ст.15 ЗУ «Про оренду землі», згідно якої однією з істотних умов договору є передача у заставу та внесення в статутний фонд права оренди земельної ділянки, проте такі суттєві умови відсутні в Договорах оренди землі, а також має місце ряд інших недоліків, які було допущено при укладенні спірних Договорів, які є предметом спору, при цьому відповідач порушив своє зобов'язання по виплаті орендної плати, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Окремо потрібно зазначити, що позивачка звернулася із своїми вимогами в рамках строку позовної давності. Згідно ст. 256, 257 ЦКУ позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 261 ЦКУ вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також, згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивачі отримали доступ до спірних договорів і, відповідно, довідалися про порушення їх права лише у лютому місяці 2014 року, початком перебігу позовної давності є саме зазначена дата, а саме дата отримання спрямованої на адресу позивачів копії договору оренди землі. Таким чином, суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги та вважає за необхідне їх задовольнити у повному обсязі. Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ТОВ «Лотуре-Агро» на користь позивачів у рівних долях, по 121 гривні 80 копійок кожному . На підставі вищевикладеного, ст. ст. 10, 11, 16, 203, 210, 215 ЦК України, ст.ст. 93, 133, 162, 164 Земельного Кодексу України, ст.ст. 1, 2, 15, 20 Закону України «Про оренду землі», пунктом 15 розділу Х «Перехідних положень» Земельного Кодексу України,

Outcome: approved