Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

До суду із позовною заявою звернулася [PERSON], посилаючись на те, що 01.06.2009 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений письмовий договір позики, відповідно до якого йому передано 200000 доларів США, що еквівалентно 1523700 грн. за курсом НБУ. Згідно з умовами договору відповідач [PERSON] зобов'язувався щомісяця віддавати позивачці [PERSON] по 30000 грн. Загальна сума позики повинна була бути повернена до 01.01.2013 року. Оскільки відповідач відмовляється виконати взяті на себе зобов'язання, просить суд стягнути з нього заборгованість за договором в сумі 1523700 грн. та витрати зі сплати судового збору. 18.08.2014 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подав до суду письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог до 2622132 грн. 20 коп. та просив стягнути сплачений судовий збір в сумі 3654 грн. 04.12.2014 року представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подав до суду письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог до 3037124 грн. 60 коп. та просив стягнути сплачений судовий збір. У судове засідання не з'явилася повторно позивачка [PERSON], хоч була належним чином судом повідомлена про день, час і місце розгляду справи у відповідності до закону, що підтверджується розписками про вручення судового повідомлення. Причини своєї неявки суду не повідомила. Згідно нотаріально посвідченої довіреності інтереси [PERSON] представляє її представник [PERSON] У судове засідання не з'явився повторно відповідач [PERSON], хоч був належним чином судом повідомлений про день, час і місце розгляду справи у відповідності до закону, що підтверджується розписками про вручення судового повідомлення. 28.07.2014 року подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі. У судове засідання не з'явилася повторно співвідповідачка [PERSON], хоч була належним чином судом повідомлена про день, час і місце розгляду справи у відповідності до закону, що підтверджується розписками про вручення судового повідомлення. Причини своєї неявки суду не повідомила. У судове засідання не з'явився повторно адвокат [PERSON], хоч був належним чином судом повідомлений про день, час і місце розгляду справи у відповідності до закону, що підтверджується розписками про вручення судового повідомлення. Причини своєї неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позивачки [PERSON] підтримав повністю із врахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві та просить суд їх задовольнити. Представник співвідповідачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, заперечила щодо позовних вимог позивачки [PERSON] та пояснила, що [INFO] померла її рідна сестра [PERSON], яка була дружиною відповідача по справі [PERSON] та дочкою [PERSON] та [PERSON], [PERSON] проходить по справі як співвідповідачка. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, оскільки померла [PERSON] заповіту не залишила. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом є діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки . В даному випадку спадкоємцями є чоловік померлої [PERSON] - [PERSON] та батьки померлої [PERSON] - мати [PERSON] та батько [PERSON], оскільки від шлюбного життя [PERSON] та [PERSON] дітей не було. У визначений законом термін [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] На даний час ведеться боротьба за спадкове майно померлої [PERSON], вважає договір позики фіктивним та зумовленим на перешкоджання прийняття батьками померлої належної їм частки у спадковому майні. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] - [PERSON] та представника співвідповідачки [PERSON] - [PERSON], показання свідка [PERSON], дослідивши та оцінивши всі наявні в матеріалах цивільної справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав. У відповідності до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 01 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] передано у власність 1523700 грн. 00 коп. (один мільйон п'ятсот двадцять три тисячі сімсот), які на день передачі відповідали сумі, еквівалентній 200000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Передачу грошей було здійснено до підписання цього Договору, про що свідчить розписка. Згідно з умовами договору [PERSON] зобов'язувався щомісяця повертати [PERSON] по 30000 грн., до 15 числа кожного наступного за розрахунковим місяця, що йде за місцем укладання цього договору, але в будь-якому випадку, загальна сума позики мала бути повернена не пізніше 01.01.2013 року. Отже, виходячи із наведеного вище, договір був укладений, а передачу грошей було здійснено до підписання договору, про що б мала свідчити розписка. Однак такої розписки, як безперечний доказ, не представлено, а ні позивачкою [PERSON], а ні відповідачем [PERSON], а тому суд ставить під сумнів сам факт отримання грошових коштів відповідачем. Відповідно до статті 1046 ЦК України по договору позики одна сторона передає у власність другій стороні гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей чи рівну кількість речей того ж виду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, а розписка посвідчує цей факт. У будь-якому разі факт передачі коштів у борг має передувати складанню розписки. Факт укладання договору позики такої великої суми грошей також не був підтверджений іншими письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису, тощо. Боргові документи повинні підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість, рід та якість, по-друге, волевиявлення боржника у певний строк повернути речі. За таких обставин, будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника. Також розглядаючи спір, що виходить із договору позики грошових коштів, суд не може не звернути увагу на ту обставину, що дані спірні правовідносини випливають після смерті дружини відповідача [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO] та стосуються прямих спадкоємців майна померлої - відповідача [PERSON] та батьків померлої [PERSON] - матері [PERSON] та батька [PERSON]. На час укладення спірного договору позики грошових коштів - 01.06.2009 року відповідач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], яка померла [INFO], відповідно спадкоємцем майна якої також є батьки померлої, чиї права порушено спірним договором, виходячи із наступного. Майно, що набуте в шлюбі подружжям, згідно ч.1 ст.60 та ч.3 ст.368 ЦК України належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Майно, що набуте в шлюбі подружжям, згідно ч.1 ст.60 та ч.3 ст.368 ЦК України належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ними спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 3 Сімейного кодексу України зазначає, що сім'ю складають особи які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У відповідності до ст.60 СК України об'єктом права власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата , пенсія стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У даному випадку подружжя Леньо займалось підприємницькою діяльністю, за спільні кошти придбали майно. Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, як зазначено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.09.2013 року та постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.02.2013 року. У відповідності до ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою - а отже і на укладення правочинів, які мають зобов'язальний характер внаслідок їх укладення, щодо спільного майна подружжя, необхідна згода другого із подружжя в письмовій формі, і для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації - має бути нотаріально засвідчена п.3 ч.2 ст.65 СК України. Отже, ст.65 Сімейного Кодексу гласить, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Дружина, чоловік має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Стаття 31 ЦК України гласить, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Сума позики, згідно договору позики грошових коштів від 01.06.2009 року становить 1523700 (один мільйон п'ятсот двадцять три тисячі сімсот) гривень 00 копійок, які на день передачі відповідала сумі, еквівалентній 200000 (двохстам тисячам) доларів США і не може вважатися дрібною. Ні позивачкою [PERSON], а ні відповідачем [PERSON] не надано суду, як доказ, в підтвердження позовних вимог такої письмової заяви другого подружжя [PERSON] та [PERSON] щодо надання повноважень на вчинення спірного правочину. Позивачка [PERSON], згідно Договору позики грошових коштів - 01.06.2009 року, на час укладення спірного договору, проживала в [ADDRESS], а тому відповідно дані кошти повинні були би бути ввезені на територію України з території іншої держави або переведені на рахунок банківської установи. А так як в договорі зазначається про отримання коштів, згідно договору під розписку (п.1 умов договору), то можна вважати, що кошти отримано відповідачем [PERSON] у готівковій сумі 1523700 (один мільйон п'ятсот двадцять тисяч сімсот) грн. 00 коп., які на день передачі еквівалентні 200000 (двохстам тисячам) доларів США за офіційним курсом НБУ. Отже, дані кошти було переміщено та ввезено на територію держави Україна позивачкою [PERSON] в травні-червні 2009 року, адже виконання зобов'язання згідно п.2.3 умов Договору повинно здійснюватись також готівкою. Однак позивачем [PERSON] в підтвердження заявлених вимог не надано суду митної декларації про ввезення на територію України готівкової грошової суми в розмірі сумі 1523 700 (один мільйон п'ятсот двадцять тисяч сімсот) грн. 00 коп., які на день передачі еквівалентні 200000 (двохстам тисячам) доларів США за офіційним курсом НБУ, чи будь - якої митної декларації в іншій валюті, еквівалентній сумі позики грошових коштів, як і не надано довідки про курс валют Нацбанку України станом на 01.06.2009 року, на день укладення договору, що ставить під сумнів сам факт укладення такого договору та його зміст і призначення. Позивачка [PERSON] в жовтні 1997 року виїхала на постійне місце проживання в Федеративну Республіку Німеччини, де і проживає до сьогоднішнього дня, що і стверджується в договорі позики грошових коштів від 01.06.2009 року (що є предметом спору). В оспорюваному договорі позики не вказано податкового статусу особи, яка надала позику, в договорі позики не засвідчено, що позивачка [PERSON] дійсно є власником даних коштів і не має обмежень в їх використанні. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов, позивачкою [PERSON] не надано розписки позичальника про передачу даної суми та не доведено самого факту передачі грошей, як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 8 грудня 2010 року. Позивачкою [PERSON] не підтверджено походження такої великої суми грошей, не надано підтверджуючі документи про зняття даної суми з рахунків банку, як України так і іншої держави. Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України від 13.01.2015 року про суми виплачених доходів вбачається, що інформації про доходи фізичної особи [PERSON] за період з 01.01.2007 року по 31.12.2009 року в центральній базі даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України немає. Також згідно відповіді Державної фіскальної служби України від 22.01.2015 року вбачається, що фактів оформлення митної декларації громадянкою [PERSON] у період 2009 року не зафіксовано. Як вбачається із договору позики грошових коштів від 01.06.2009 року на позичальникові [PERSON] лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачено договором. Однак у справі відсутні листи-вимоги позикодавця [PERSON] до позичальника [PERSON] про необхідність щомісячного повернення боргу, або розписки позичальника про повернення боргу частками протягом 2009-2013 років. Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2013 року, статутний капітал та майно приватних підприємств є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем [PERSON] документально не доведено, що в нього була необхідність укладення договору позики на суму 200000 доларів США в інтересах сім'ї та що всі отримані кошти були використані на потреби даної сім'ї. Статті 63 та 73 Сімейного Кодексу України не покладають солідарного обов'язку на дружину позичальника за зобов'язаннями її чоловіка. Згідно ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, згідно ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вищенаведене підтверджується частково поясненнями представника позивачки [PERSON] - [PERSON], поясненнями представника співвідповідачки [PERSON] - [PERSON], показаннями свідка [PERSON], договором позики грошових коштів від 01.06.2009 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень (вид обтяження - арешт майна на підставі ухвали суду від 27.09.2013 року), виданим 04.10.2013 року реєстраційною службою Турківського районного управління юстиції Львівської області, заявою [PERSON] від 13.02.2014 року про залучення її по справі як співвідповідача, заявою [PERSON] від 17.06.2013 року про прийняття спадщини після смерті дочки [PERSON], свідоцтвом про смерть [PERSON], виданим 04.06.2013 року повторно, витягом від 09.07.2013 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, витягом від 09.07.2013 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, паспортом [PERSON], рішенням Турківського районного суду Львівської області від 19.06.2014 року, ухвалою Турківського районного суду Львівської області від 18.07.2014 року, клопотанням [PERSON] від 28.07.2014 року, довідкою від 20.06.2014 року, яка видана Болехівською сільською радою Дрогобицького району Львівської області про те, що [PERSON], згідно погосподарських книг сільської ради на 2011-2015 роки на території Болехівської сільської ради, а саме: в селі Болехівці та в селі Нове село, не зареєстрована на проживання та не проживає, заявою про збільшення розмірі позовних вимог від 15.08.2014 року, ухвалами Турківського районного суду Львівської області від 18.08.2014 року та 29.08.2014 року, відповіддю на запит суду з Департаменту з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Державної міграційної служби України, відповіддю на запит суду з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України [PERSON] у період з 01.01.2009 року по 31.12.2013 року, заявою [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог від 04.12.2014 року, листом від 13.01.2015 року з Турківського відділення Самбірської ОДПІ Головного управління Державної фіскальної служби України, де йдеться про те, [PERSON] на обліку в Турківському відділенні Самбірської ОДПІ як суб'єкт господарської діяльності - підприємець не перебуває, звітом суб'єкта малого підприємства-фізичної особи - платника єдиного податку [PERSON] за четвертий квартал 2008 року, звітом суб'єкта малого підприємства-фізичної особи - платника єдиного податку [PERSON] за четвертий квартал 2009 року, відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України від 13.01.2015 року про суми виплачених доходів [PERSON], листом від 03.01.2015 року з ВРЕВ ДАІ з обслуговування Старосамбірського та Турківського районів при ГУ МВСУ у Львівській області, листом від 22.01.2015 року з Державної фіскальної служби України, додатком до листа Державної фіскальної служби України від 22.01.2015 року за даними диспетчера ЗМК та пасажирського пункту пропуску щодо перетину державного кордону України [PERSON] Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності та виходячи з дійсного змісту та достовірності документу, на підставі якого позивачка [PERSON] вимагає від відповідача [PERSON] виконання боргового зобов'язання із врахуванням збільшеного розміру позовних вимог в сумі 3037124 грн. 60 коп., суд вважає, що позивачкою [PERSON] не доведено її право вимагати від відповідача [PERSON] виконання боргового зобов'язання по договору позики від 01.06.2009 року. При таких обставинах вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] боргу по договору позики грошових коштів від 01.06.2009 року, співвідповідачка по справі [PERSON], із врахуванням збільшеного розміру позовних вимог в сумі 3037124 грн. 60 коп., суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню за недоведеністю позовних вимог позивачки [PERSON]

Outcome: dismissed