Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

До Тростянецького районного суду Сумської області звернувся з позовом позивач [PERSON] спілка «Сумська кредитна спілка» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір якого в подальшому позивачем був зменшений, та в якому позивач зазначає, що 23.09.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №7491 відповідно до якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 10000 грн. строком на 24 місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 72% річних. [PERSON] зобовязалася щомісячно сплачувати кредит та відсотки за користування кредитом з поверненням його рівними частками згідно спеціального графіку. Крім того, з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань з повернення кредиту, між [PERSON] спілкою, [PERSON]\~ та [PERSON] 23.09.2013 року було укладено Договори\~поруки, згідно яких останні зобовязалися перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором у повному обсязі. Позивач виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі, однак [PERSON] всупереч умовам кредитного договору не здійснює платежів для погашення кредиту, чим порушує\~ взяті на себе договірні зобовязання. Позивач вживав заходів з повернення кредиту, а саме надсилав відповідачам листи з вимогою про повернення кредиту, однак станом на 27.01.2016 року вимоги позивача залишені без задоволення, в результаті чого виникла заборгованість. З урахуванням сплати відповідачем [PERSON] під час судового розгляду коштів за кредитним договором у сумі 500 грн., позивачем зменшено позовні вимоги, про що надано письмову заяву від 22.02.2016 р. Отже, посилаючись на норми ст.ст.510, 526,527,530,533,536,543,549-551,611,625,10461054 ЦК України, позивач остаточно просив стягнути із відповідачів у солідарному порядку кошти у розмірі у розмірі 38037,25 грн., з яких: 10000 грн. кредитна заборгованість; 16070,40 грн. залишок нарахованих несплачених відсотків станом на 02.03.2015 р., 591,78 грн. відсоток за користування кредитом з 02.03.2015 р. до 01.04.2015 р.; 11375,07 грн. підвищений відсоток за користування кредитом з 02.04.2015 р. до 27.01.2016 р., також у дольовому порядку суму сплаченого збору у розмірі 1378 грн. У судовому засіданні 16.03.2016 р. представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що КС «Сумська кредитна спілка» належним чином виконала умови укладеного із відповідачем [PERSON] договору від 23.09.2013 р. та надала 10000 грн. коштів відповідачці, однак [PERSON] своїх зобов'язань за договором не виконала належним чином, хоча неодноразово по телефону запевняла, що заборгованість буде погашати. Однак в порушення вимог п.1.4. Договору у строк до 13.09.2015 р. [PERSON] кредит не повернула та відсотки не сплатила. Так, всього [PERSON] було погашено 31.04.14 - 400 грн., 19.05.14 - 500 грн., 27.10.14 - 500 грн., 02.03.15 - 500 грн., та після подачі позову 16.02.16 - 500 грн. Про наявність заборгованості за кредитним договором письмово повідомлялись відповідачі рекомендованою кореспонденцією 17.06.2015 року, однак поручителі в телефонному режимі повідомляли, що [PERSON] сплачує кредит, тому вони не мають наміру сплачувати кредитні кошти. Представник позивача заперечує проти доводів відповідачів, посилаючись на те, що був укладений між кредитною спілкою та [PERSON] графік погашення заборгованості за кредитом, відповідно до п.1.3 Договору про надання кредиту, який не виконувався [PERSON], тому, крім базової ставки відсотків за користування кредитом за Договором у 72 % річних, які нараховані на непогашену суму кредиту, також відповідно до п.2.5. вказаного Договору застосовувалась підвищена ставка відсотку у розмірі 144% річних. Крім того, представник заперечив доказ, наданий відповідачем - квитанцію про сплату 1100 грн.. від 07.04.2014 р., який не має ніякого відношення до вказаних кредитних зобовязань, оскільки у ній отримувачем коштів є ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності та оригінали квитанцій про сплату кредиту (а.с.44). Під час попереднього судового засідання [PERSON] позовні вимоги визнала частково, а саме визнала позовні вимоги у сумі 10000 грн. повернення тіла кредиту та 591,78 грн. відсотків за повернення кредиту, інші вимоги не визнала, вказуючи на те, що вона сплачувала кошти за користування кредитом, вважає, що їй нараховано занадто великі проценти. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні показала, що дійсно вона підписувала договір поруки від 23.09.2013 р. із [PERSON] спілкою, яким поручилась відповідати за боргові зобовязання [PERSON] за кредитним договором від 23.09.2013р. Відповідачеві відомо, що [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 10000 грн. та сплачувала кредитній спілці за користування кредитом. Однак, [PERSON] вважала, що [PERSON] не допускає прострочення сплати коштів, бо про таке запевняла і [PERSON] і [PERSON] Відповідач не заперечує проти стягнення суми тіла кредиту 10000 грн., а інші суми нарахованих відсотків визнає частково, вказуючи на їх занадто великий розмір, та просить суд стягнути у меншому розмірі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.75), просила розглянути справу у її відсутності, про що надала письмову заяву (а.с.38). Під час попереднього судового засідання відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково, у тому ж розмірі, що і відповідач [PERSON], посилаючись на ті ж обставини, що і [PERSON]. Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не зявились. В судовому засіданні доказами встановлено, що 23 вересня 2013 року між [PERSON] спілкою «Сумська кредитна спілка» та [PERSON] був укладений договір №7491 про надання кредиту в сумі 10000 грн. строком до 13 вересня 2015 року із сплатою 72% річних, які нараховуються на непогашену суму кредиту за кожен день її використання, але не менше чим за 30 днів, плата за користування кредитом нараховується щомісячно, позичальник зобовязується погашати кредит та сплачувати плату за її користування (відсотки) в строки, вказані в графіку оплати. Відповідно до п.2.4. договору - погашення кредиту і відсотків здійснюється в наступному порядку - в першу чергу погашаються відсотки, а потім основна сума. Пунктом 2.5 Договору передбачено, що при перевищенні вказаних в Графіку строків оплати більше ніж на 15 днів, або неповного погашення суми кредиту і відсотків, встановлених графіком, позичальник за кожен день прострочення, до момент погашення кредиту відповідно до графіку оплати сплачує відсотки у розмірі 144% річних, який нараховується не непогашену суму кредиту (а.с.8). [PERSON] забезпечений порукою, відповідно до розділу 3 Договору про надання кредиту та договору поруки від 23.09.2013 р. № 7491/2, укладеного між [PERSON] спілкою «Сумська кредитна спілка» та [PERSON] (а.с.9) та договором поруки від 23.09.2013 р. №7491/1 укладеного між [PERSON] спілкою «Сумська кредитна спілка» та [PERSON] (а.с.10). Судом досліджено докази: видатковий касовий ордер від 23.09.2013 р., яким позивач довів виконання своїх зобов'язань за договором щодо надання [PERSON] кредиту у сумі 10000 грн. за договором №7491 від 23.09.2013 р. (а.с.11). Фактично [PERSON] здійснювала погашення кредиту 31.03.14 р. - 400 грн., 19.05.14 р. - 500 грн., 27.10.14 р. -\~500 грн., 02.03.15 р. - 500 грн. 16.02.16 - 500 грн. (46,48,49,50, 58). Представник позивача заперечив факт сплати коштів [PERSON] у сумі 1100 грн. від 07.04.2014 р. на користь позивача (а.с.47), оскільки у квитанції зазначено про перерахування отримувачу Укрсоцбанку суми за кредитним договором, а не користь позивача. В цій частині суд визнав заперечення позивача проти доказу обґрунтованими, оскільки дійсно отримувачем за вказаною квитанцією є «Укрсоцбанк», тому суд вважає, що відповідач не довела сплату коштів у вказаному розмірі на користь позивача за кредитним договором від №7491. Як встановлено із розрахунку заборгованості за кредитним договором - [PERSON] свої договірні зобов'язання за кредитним договором перед позивачем не виконала та, на думку позивача, має заборгованість у розмірі 38037,25 грн., з яких: 10000 грн. заборгованість по тілу кредиту, 16070,40 грн. залишок нарахованих несплачених відсотків станом на 02.03.2015 р., 591,78 грн. відсоток за користування кредитом з 02.03.2015 р. до 01.04.2015 р.; 11375,07 грн. підвищений відсоток за користування кредитом з 02.04.2015 р. до 27.01.2016 р. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема припинення зобов'язання, сплата неустойки, що передбачено ст. ст.549,611 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Звертаючись до суду, позивач просив стягнути заборгованість у загальному розмірі 38037,25 грн., однак з урахуванням доводів відповідачів, які фактично не визнають підвищений відсоток за кредитним договором - 144 % річних, не заперечуючи при цьому проти стягнення із них суми тіла кредиту та відсотків за договором, суд вважає що дійсно у даному разі ці доводи відповідачів заслуговують на увагу. Так, за положеннями ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 р.\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист споживачів» - до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Як передбачено частинами 1 та 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Частинами 5-7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~передбачено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Зі змісту ст.1056-1 ЦК України\~вбачається, що відсотки є платою за користування кредитними коштами. Як передбачено п.2.1 договору, укладеного між сторонами, відсоток за користування кредитом є змінним. Його розмір розраховується згідно з умовами договору виходячи з базової ставки 72,00 % річних. Відсоток нараховується на непогашену суму кредиту за кожний день її використання, але не менше чим за 30 днів. Зміна розміру відсотку відбувається у разі виникнення умов викладених в п.2.5 договору. Пунктом 2.5 кредитного договору встановлено, що при перевищенні вказаних у графіку строків оплати більш, ніж на 15 днів, або неповного погашення суми кредиту і відсотків, встановленої графіком, позичальник за кожний день прострочення, до моменту погашення кредиту відповідно до графіку сплачує відсоток у розмірі 144% річних, який нараховується на непогашену суму кредиту. Отже, підвищені проценти, про які йдеться у Договорі, нараховуються у разі прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором і за своєю правовою природою не являються процентами за користування кредитним коштами, а виступають неустойкою, тобто, компенсацією, яка відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів»\~не може становити більше 50% вартості продукції у разі невиконання позичальником зобов'язань за договором. З огляду на викладене, положення п.2.5 вказаного кредитного договору є нікчемними та суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. А саме, наслідком визнання нікчемним пункту 2.5 Договору про надання кредиту №7491 від 23.09.2013 р. щодо підвищених відсотків у розмірі 144%, є стягнення на користь позивача: тіла кредиту у сумі 10000 грн. та процентів, нарахованих із процентної ставки 72% відповідно до графіку-зобовязання у сумі 7397 грн. 21 коп. (а.с.57), без стягнення підвищених відсотків у розмірі 144%. З урахуванням виплачених позичальником сум на погашення кредитної заборгованості, які підтверджуються наданим позивачем розрахунком (а.с.58), який не спростований відповідачами, у сумі 2400 грн., - загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить 14997,21 грн. (10000 + 7397,21 - 2400).\~\~ Вирішуючи питання про солідарну відповідальність боржників, як на тому наполягає позивач, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.3.2 договорів поруки поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобов'язаннях позичальника в повному обсязі, тобто: повернення кредиту, виплату відсотків за його користування, сплату додаткових відсотків, відшкодування збитків, завданих кредитору внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору про надання кредиту. У відповідності до ст.553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України\~встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Оскільки судом встановлено, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник та умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, а нормами законодавства також не передбачено солідарної відповідальності поручителів, суд вважає, що відсутні підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч.3\~ст.554 ЦК України.\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що порука за договорами не припинилась, так як вказаними договорами поруки не встановлений строк, після закінчення якого припиняється порука. Оскільки такий строк не встановлено, то порука, як про це зазначено у ч.4 ст.559 ЦК України, припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором\~\~[PERSON] спілка звернулася 27 січня 2016 р. (а.с.15), тобто до спливу шестимісячного строку після закінчення строку виконання основного зобов'язання. Вирішуючи питання щодо відшкодування судових витрат, понесених позивачем суд з урахуванням положень ст.88 ЦПК України\~щодо розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, приймає до уваги те, що вимоги позивача необхідно задовольнити на 39,43% (із заявлених до стягнення 38037,25 грн. стягується 14997,21 грн.), тому із відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 543,35 грн., тобто по 181,12 грн. із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial