Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Жовтневим районним судом м. Маріуполя 23 липня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, ухвалене рішення, яким позовну заяву задоволено частково та стягнуто на користь позивача індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості в сумі 210 (двісті десять) гривень 30 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, у відшкодування моральної шкоди 20 грн. та в задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено. При оголошенні рішення судом з'ясувалося, що стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, з приводу якого сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Представник позивача не заперечувала проти ухвалення додаткового рішення Представник відповідача залишив вирішення питання на розсуд суду. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що по справі необхідно ухвалити додаткове рішення, так як судом при ухваленні рішення не вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Судом встановлено, що у день звільнення позивач не працював, оскільки вказаний день припав на вихідний день позивача в графіку його роботи по змінах, доказів звернення до відповідача з вимогою про розрахунок не надав, але встановлено, що з заявою про стягнення сум індексації заробітної плати шляхом видачі судового наказу, він звернувся до суду 15 січня 2014 року, у зв'язку із чим було ухвалено судовий наказ, який було скасовано ухвалою суду від 20 січня 2014 року у зв'язку із спором про право. З наданої відповідачем довідки вбачається, що середньоденний заробіток позивача за два місяця до звільнення становить 175,04 грн. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки при розгляді справи встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, [PERSON] у день звільнення не працював та вимогу про розрахунок пред'явив 15.01.2014 року, а зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, суд вважає, що відповідальність відповідача повинна настати з 16.01.2014 року, оскільки саме з цього часу, після пред'явлення позивачем вимоги про розрахунок, відповідач не виплачує позивачу належну йому суму індексації заробітної плати та компенсації втрати її частини. Суд також стягує середній заробіток за затримку розрахунку з 16 січня 2014 року у зв'язку із тим, що відповідач, скасовуючи судовий наказ, вже знав про пред'явлення [PERSON] вимоги про розрахунок, але незважаючи на це, по час вирішення даної справи, не виплатив належні позивачу суми індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати. Що стосується кінцевої дати стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, то відповідно до ст. 11 ЦПК України суд вирішує спір лише в межах заявлених вимог, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку позивачем, відповідно до ст. 116 КЗпП України, заявлені лише до 19 лютого 2014 року, та не заявлені за період з 20 лютого 2014 року по день ухвалення судового рішення, то суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку необхідно задовольнити за період з 16.01.2014 року по 19 лютого 2014 року. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки відповідача, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата позивача за останні повні два місяці роботи перед його звільненням, складала 175,04 гривень. Таким чином, судом встановлено, що з 16.01.2014 року, тобто моменту пред'явлення вимоги про розрахунок, по 19.02.2014 року (дата, по яку позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати), минуло 25 робочих днів. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представниками відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.01.2014 року по 19.02.2014 року складає (25 роб. днів х 175,04 грн.) 4376 гривень. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що за довідкою ПАТ «МК Азовсталь» вбачається, що за період роботи позивача на комбінаті з 01.03.2003 року по 30.09.2005 року [PERSON] була нарахована заробітна плата, яка підлягала індексації за загальним розміром 38777,90 гривень. При цьому за вказаний період позивачу не було доплачено встановлену судом суму індексації та компенсації на загальний розмір 210,30 гривень, що дорівнює 0,54% від нарахованої [PERSON] суми заробітної плати за цей період (210,30 грн. x 100% / 38777,90 грн.). При цьому суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 16.01.2014 року по 19.02.2014 року, складає 4376 гривень. Враховуючи, що сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією, яка не була виплачена відповідачем у добровільному порядку складає лише 210,30 грн., а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка не була виплачена відповідачу, але підлягала виплаті, що складає ( 4376 грн. х 0,54% : 100%) 23 грн. 63 коп. На ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 3 ЦК України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» із змінами, «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078,

Outcome: approved