Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

До суду із позовною заявою про визначення часток у спільній сумісній власності, визначення порядку користування квартирою, визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії звернувся [PERSON], обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що квартира [ADDRESS] знаходиться у спільній сумісній власності позивача та відповідачів. Як вказує позивач, останнім часом стосунки між ним та відповідачами погіршилися, останні створюють для позивача неможливі умови для проживання, не пускають до квартири, що в свою чергу порушує його права, а тому він просить визначити частки у спільній сумісній власності, порядок користування квартирою, визнати право власності та зобов'язати КП 2Жилкомсервіс» укласти окремі договори найму житлового приміщення у вказаній квартирі. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі у судові засідання не завилялися, судові виклики на їх адресу направлялись своєчасно, однак заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за їх відсутності та заперечень до суду надано не було. Представник третьої особи просив прийняти рішення на розсуд суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд вислухавши позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.08.1998 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 5). Згідно листа Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Червонозаводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 28.04.2015 року, 08.10.2005 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 35). Відповідно до довідки про склад сімї та прописку від 26.01.2015 року у квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З вищевикладеного випливає, що кожному з співвласників квартири [ADDRESS] належить по 1/3 її частини. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 3 статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому в користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, а у разі неможливості виділенні в натурі може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки порядок користування спірною квартирою в позасудовому порядку не визначений між співвласниками відповідно до належної кожному 1/3 частини квартири, що в свою чергу обмежує право позивача на розпорядження належною йому часткою квартири, а тому суд вважає за необхідне визначити порядок користування спільною сумісною власністю, шляхом надання у користування [PERSON] житлової кімнати площею 14,0 кв.м., а кухню площею 9,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,7 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., коридор площею 12,6 кв.м., вбудовану шафу 1,2 кв.м. - залишити у спільному користуванні всіх співвласників квартири, при цьому враховуючи, що визначений порядок користування квартирою не порушує право власності кожного з них на 1/3 частину зазначеною квартири. Позовні вимоги стосовно зобов'язання КП «Жилкомсервіс» укласти окремі договори найму житлового приміщення задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Статтею 33 ЦПК України передбачено, що якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Під час розгляду даної справи позивач не заявляв клопотання про залучення до участі в справі іншу особу як співвідповідача, а вирішення даного питання з ініціативи суду нормами ЦПК України не передбачено. За таких обставин, оскільки дана позовна вимога пред'явлена до КП «Жилкомсервіс», яке є у даній справі третьою особою, суд приходить до висновку, що позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Крім того, статтею 61 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Разом з тим, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.08.1998 року, квартира [ADDRESS] є приватизованою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору він стягується з відповідачів на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial