Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 грудня 2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 18.11.2018 року має заборгованість 17840,04 грн., яка складається з наступного: 53,65 грн. - тіло кредиту; 1818,96 - нараховано відсотків за користування кредитом; 14641,71 грн. - нараховано пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 825,72 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». На цих підставах просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 17840,04 грн. за кредитним договором № б/н від 10.12.2010 року, та судовий збір в сумі 1762,00 грн. Ухвалою судді від 26 грудня 2018 року відкрито провадження у справі і справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Також суддею визначено строки для подання позивачем відповіді на відзив та подання відповідачем заперечень. Розгляд справи по суті вирішено було провести 28.01.2019 року без виклику сторін. Ухвалами судді строк розгляду справи продовжувався, останній раз до 06 квітня 2020 року. Продовження строку розгляду справи було обумовлено тим, що копія ухвали судді про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви з додатками, які направлялись за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повертались до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». За таких обставин суддя був позбавлений можливості провести розгляд справи, так як відповідач не отримав копію ухвали судді про відкриття провадження у справі, що позбавляло відповідача можливості надати до суду відзив на позовну заяву або ж зустрічну позовну заяву, і, відповідно, відповідач не був належним чином повідомлений про дату розгляду справи. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17, «відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)». Вказані правові позиції є обов`язковими для врахування судами. Ухвалу судді про відкриття провадження у справі, а також копію позовної заяви з додатками, які були направлені в черговий раз 29.01.2020 року за зареєстрованим місцем проживання відповідача, було повернуто оператором поштового зв`язку до суду 03.03.2020 року з відміткою від 02.03.2020 року про те, що адресат відсутній. У відповідності до вимог п.4 ч.8 ст.128, п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України відповідач вважається таким, який належним чином 02.03.2020 року отримав повідомлення суду про дату судового розгляду та копію ухвали судді про відкриття провадження у справі. Станом на день розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву не подав. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 10.12.2010 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Анкета-заява). У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. При цьому, Анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на те, яку саме кредитну карту погодився оформити відповідач, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору. Згідно Анкети-заяви кредитний ліміт не визначений. Анкета-заява містить посилання на те, що відповідач отримав дебетову особисту картку. Згідно розрахунку заборгованості, доданої позивачем до позовної заяви, відповідач станом на 18.11.2018 року має заборгованість 17840,04 грн., яка складається з наступного: 53,65 грн. - тіло кредиту; 1818,96 - нараховано відсотків за користування кредитом; 14641,71 грн. - нараховано пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 825,72 грн. - штраф (процентна складова) Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. У відповідності до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що [PERSON] отримав кредит у розмірі 2100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підтвердження вказаних обставин позивач надав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, АТ КБ позивач не надав доказів, які підтверджують те, що позичальник отримав кошти саме у розмірі 2100,00 грн. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, витяги з яких додано позивачем до позовної заяви, не підписані відповідачем та могли змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Підписом у Анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, відповідач погодився з умовами та правилами, однак, з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, а, отже, застосування Умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року справа № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року справа № 364/594/17, від 24 травня 2018 року справа № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц, від 03 квітня 2019 року № 221/5089/16-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.12.2010 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того, суд звертає увагу на те, що до матеріалів справи додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна». Вказаний документ сторонами не підписаний. В наданому витязі вказано тарифи чотирьох кредитних карток «Універсальна», а саме: 1) «Універсальна , 30 днів пільгового періоду»; 2) «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; 3) «Універсальна Contract»; 4) «Універсальна Gold». Проте не зазначено, який із цих тарифів був наданий відповідачу. У наданому суду витягу із Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» вказано, що: 1) з 01 січня 2013 року всі картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» переведені на тарифний план «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; 2) з 01 вересня 2014 року проводиться зміна тарифного плану «Універсальна Contract» на «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» або «Універсальна Gold»; 3) із 01 вересня 2014 року змінено проценту ставку по кредитним карткам «Універсальна» та «Універсальна Gold/зміну здійснено тільки для витрат здійснених після 01 вересня 2014 року; 4) з 01 квітня 2015 року змінено тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна Gold»: розмір процентної ставки, пені тощо. Тобто наданий документ діє не раніше як із 01 квітня 2015 року, а кредит, як вказано в позовній заяві наданий 10.12.2010 року. Враховуючи те, що позивач не надав суду доказів того, що відповідач був ознайомлений з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умовами та правилами надання банківських послуг, витяги з яких долучені до справи, тобто не підтвердив доказами факт узгодження сторонами строків, розміру сплати процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками, нарахованою пенею та штрафу, слід відмовити. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в сумі 53,56 грн. в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд доходить висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відповідно до наданого банком розрахунку сума заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 53,56 грн., а тому наявні правові підстави для її стягнення в примусовому порядку з боржника, що також узгоджується із висновком викладеним у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Враховуючи те, що позов судом задовольняється частково, судові витрати, які поніс позивач у виді сплаченого судового збору, підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial