Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивач за власні кошти та власними зусиллями відремонтувала і зайняла нежитлове приміщення, що розташоване в м. Луганську, вул. Фрунзе, № 92 б, яким по теперішній час користується у якості магазину, сплачує комунальні послуги та утримує його. Позивач вважає, що набула право власності на вказаний нерухомий обєкт у порядку набувальної давності, у звязку з чим просить суд визнати за нею право власності. Позивач у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Явка представника Луганської міської ради не представляється можливою через проведення АТО на території м. Луганська. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані до суду докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У якості доказів на підтвердження викладених позовних вимог позивачем було надано: копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 415028 на імя [PERSON] (а.с. 5); копію свідоцтва платника єдиного податку серії А № 684305 на імя [PERSON] (а.с.6); довідку та пояснення, завірені печаткою організації, що знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території (а.с. 8-9); копію технічного паспорту на нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення, що розташоване в м. Луганську, вул. Фрунзе, № 92 б (а.с. 11-16), квитанції про сплату податків (а.с. 17-32); фотографії нерухомого обєкта (а.с. 33-34). Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених у позові обставин, позивачем до суду надано не було, клопотань про забезпечення доказів у процесі розгляду даної цивільної справи також не заявлялося. При цьому, відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Крім того, з підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. Виходячи із змісту викладених у позові обставин, позивач в розумінні ст. 344 ЦК України не є добросовісним володільцем спірного нерухомого майна, оскілки при заволодінні нерухомим майном позивач достовірно знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на таке майно, а також позивач не могла не знати про наявність попереднього власника даного нерухомого майна, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на це нерухомемайно за набувальною давністю. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі \~докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та\~не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed