Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

До Шосткинського міськрайонного суду звернувся позивач з позовними вимогами до Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області, третя особа ГУДКС України у Сумській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди на його користь. Вимоги мотивує тим, що на виконанні старшого держвиконавця Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області Шкатула Марини Анатоліївни знаходилось виконавче провадження номер за СДРВП 57266184, щодо примусового виконання виконавчого листа №589/4110/17 виданого 20.09.2018 року Шосткинським міськрайонним судом про стягнення з нього, як з боржника на користь стягувача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] [INFO] у розмірі 3000 гривень щомісяця з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з 08 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, яке було відкрито [INFO] . Аліменти вчасно він не сплатив в результаті чого у нього виникла заборгованість, внаслідок чого державним виконавцем було винесено постанову про обмеження його в деяких правах в тому числі і в виїзді за кордон. Не погодившись з зазначеними заходами примусового виконання рішення він звернувся до суду і зазначена постанова держвиконавця була скасована. Але останній діючи неправомірно 20.02.2019 року в базу даних Державної прикордонної служби внесені відомості про встановлення тимчасового обмеження його як боржника в праві виїзду за межі України на підставі постанови від 24.09.2018 року. Зауважує, що до зазначеної бази дана постанова була внесена державним виконавцем після скасування її Шосткинським міськрайонним судом ухвалою суду від 29.10.2018 року. 23.05.2019року він сплатив всю заборгованість по аліментам і виконавче провадження 3.07.2019року завершено, але з бази осіб щодо яких встановлено заборону виїзду за кордон державний виконавець не зняв . 17жовтня 2019 року він за 14556 грн. в турагента придбав путівку для себе та своєї дружини [PERSON] на тижневий відпочинок до Турції, який мав розпочатись 03.11.2019 року та закінчитись 10.11.2019 р , але на кордоні його затримали і відмовили в перетині кордону в зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби відомостей про позивача відповідно до постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України від 24.09.2018 року в зв`язку з цим він втратив кошти сплачені за чотири дні путівки і вимушений був добиратися до Турції самотужки за свій кошт на що витратив ще 15297 грн. Понесену ним матеріальну шкоду у розмірі просить стягнути з відповідача. Стосовно стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., зазначає, що він жодного разу не був за кордоном, а тому завчасно планував свою відпустку та 17 жовтня 2019 року придбав пакет туристичних послуг в ТОВ «Десна-СВ» для себе га своєї дружини за 14556 грн. Після того, як в аеропорту «Бориспіль» йому працівниками прикордонної служби України було відмовлено в перетині кордону України, по причині наявності постанов старшого держвиконавця Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області Шкатула М.А. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України він був змушений розлучитись на певний час до 06.11.2019р. зі своєю дружиною, яка на той час вже пройшла прикордонний контроль і не перебувала на митній території України. Також, він був вимушений повернутись до м.Шостка, витратити наступний день 04.11.2019 року на звернення до Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області з приводу зняття незаконних обмежень щодо мого його права перетину кордону, внаслідок чого було знято лише одне обмеження від 21.10.2019р.. витратити наступний день 05.11.20019 року на те, щоб в Прикордонній службі України (м.Київ) до 22-30 години вечора вирішувати питання про зняття іншого обмеження, яке було внесено на виконання ще 20.02.2019 року і не знято при закінченні виконавчого провадження, та витратити наступний день 06.11.2019 року на авіа переліт з Києва до Стамбулу та зі Стамбулу до м.Ангалія, по причині відсутності прямих регулярних авіарейсів з Києва до Анталії (присутні лише чартерні авіарейси). При всьому цьому, він був вимушений звертатись в державні установи, доводити так відсутність у нього будь-якої заборгованості зі сплати аліментів, почуватись у зв`язку із цим принизливо, морально страждати. Таким чином, він був вимушений поза своєю волею змінити свої життєві плани, витратив три дні свого життя на те, щоб доводити в органах державної влади наявність у нього права безперешкодного перетину кордону України та наявність протиправних дій щодо обмеження його в цьому праві з боку посадових осіб Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області. Вважає, що компенсація в розмірі 50 000 грн. зможе в деякій мірі покрити його моральні страждання які викликані незаконними діями відносно нього з боку працівників ДВС. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі . Та пояснив , що матеріальна шкода полягає в тому, що позивач не мав можливості в повній мірі скористатись туристичною путівкою для відпочинку зі своєю дружиною з 03.11.2019 року по 10.11.2019 року в готелі міста Кемер (Турція), яка була придбана ним за 14556 грн., адже прибув на відпочинок до готелю лише ввечері 06.11.2019 року. При цьому, він був вимушений купувати окремий авіаквиток сполученням Київ-Стамбул- Анталія вартістю 8019 грн., що підтверджується копією довідки ТОВ «Пілот» від 06.11.2019р. При цьому, йому довелось додатково сплачувати кошти за трансфер з аеропорту Анталія до м.Кемер, в сумі 40 доларів США. доказів чого у нього не мається. Тому вважає, що позивачу має бути відшкодована половина вартості туристичної путівки в розмірі 7278 грн. (14556 грн./2), бо він не зміг скористатись відпочинком 7 повних днів, а лише 4 дні, а також вартість авіаквитка сполученням Київ-Стамбул-Анталія 8019 грн., який я він вимушений купувати для того, щоб скористатись своїм правом на відпочинок відповідно до купленого туристичного туру і кошти за трансфер з аеропорту Анталія до Кемнр в сумі 40 доларів США. Крім цього позивач зазнав моральних страждань які оцінив в 50000 грн які також просить стягнути з Держави на користь позивача. Відповідач позовні вимоги позивача не визнала, вважає що останній не довів розміру заподіяних збитків, а тому нема законних підстав для їх компенсації. Представник третьої особи поросить в задоволенні позову відмовити за його необґрунтованістю. Суд заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові докази по справі приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на виконанні старшого держвиконавця Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області Шкатула Марини Анатоліївни знаходилось виконавче провадження номер за СДРВП 57266184, щодо примусового виконання виконавчого листа №589/4110/17 виданого 20.09.2018 року Шосткинським міськрайонним судом про стягнення з позивача, як з боржника на користь стягувача [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] [INFO] у розмірі 3000 гривень щомісяця з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з 08 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, яке було відкрито [INFO] . Постановою державного виконавця від 24 вересня 2018р. відносно позивача, як боржника встановлені тимчасові обмеженя в порядку статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України Ухвалою Шосткинського міськрайсуду від 29 жовтня 2018 року дії держвиконавця [PERSON] визнані незаконними, а постанову про встановлення тимчасовою обмеження боржника у праві виїзду за межі України - скасованіо. Постановою держвиконавця [PERSON] від 03 липня 2019 року виконавче провадження за ЄДРВП 57266184, щодо примусової, виконання виконавчого листа №589/41 10/17закрито, припинені арешти з майна позивача та скасовані інші заходи примусового виконання рішення (а.с.6) 17жовтня 2019 року позивач за 14556 грн. в турагента придбав путівку для себе та своєї дружини [PERSON] на тижневий відпочинок до Турції, який мав розпочатись 03.11.2019 року та закінчитись 10.11.2019 р (а.с. 10,11) Рішенням заступника начальника відділу - начальником 1-го відіпсвсп «Бориспіль1» Литвиненко С.П. від 3 листопада 2019р. позивачу відмовлено в перетині кордону в зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби відомостей про позивача відповідно до постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України від 24.09.2018 року (а.с. 7) Відповідно до інформації, яка викладена в листі Державної прикордонної служби України з 20.02.2019 року по 05.11.2019 р. на їх виконанні перебувала постанова старшого держвиконавця Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області Шкатула М.А. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 24.09.2018 року ВП №57266184. (а.с. 8) Суд звертає увагу на те, що на виконання постанова старшого держвиконавця Шосткинського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Сумській області Шкатула М.А. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 24.09.2018 року ВП №57266184 була передана 20.02.2019 року тобто після її скасована ухвалою суду від 29.10.2018 року. За зазначеним фактом внесені відомості до ЄРДР за № 12019200110001736 від 3.12.2019р.(а.с.14) Міністерством юстиції України перевірено законність виконавчого провадження, за результатами якого визнано порушення державним виконавцем строків скасування заходів виконання рішення суду, в наслідок чого відносно винної особи 11 березня 2020 року Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Суми) порушено дисциплінарне провадження.(а.с. 9, 45- 51, 75-78,79-80). Державний виконавець в судовому засіданні не заперечував, що внаслідок дій державних виконавців були порушені права позивача. Отже між сторонами виник спір щодо стягнення на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у відшкодуванні заподіяних збитків через визнання неправомірними дії (бездіяльність) державного виконавця. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У відповідності до статті 1174ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад,ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність»(2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. 06 лютого 2013 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 №845». Зазначена постанова прийнята у зв`язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ`у відповідність із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». У відповідності до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину. Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби». Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу». Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції. Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією». Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, що заявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п.63). Окрім цього, згідно п. 5 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Алпатов проти України» від 18 грудня 2012 року, заявники не домоглися виконання рішень у встановлений строк через бездіяльність державних виконавців, а тому заявники скаржились на тривале невиконання рішень, ухвалених на їхню користь та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо цих скарг. Відповідно до п. 13 Конвенції суд зазначив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, та статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективно національного збору юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Відповідно до ч.2статті 2ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Від імені держави Україна діють уповноважені органи, аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження№ 14-6цс18), від 09 червня 2018 року у справі№ 910/23967/16 провадження № 12-110гс18, справа № 308/5414/16-ц провадження №61-31305св18 від 09 жовтня 2019 року. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що несвоєчасне надсилання державним виконавцем головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України постанови про зняття тимчасового обмеження боржника [PERSON] у праві виїзду за межі України призвело до неможливості відбуття ним на відпочинок до Республіки Туреччина, чим в свою чергу заподіяно йому матеріальну та моральну шкоду, обов`язок по відшкодуванню якої покладається на державу Україна в особі Державної казначейської служби України Вирішуючи питання розміру заподіяної матеріальної та моральної шкоди суд виходить з наступного. За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частина перша, друга статті 76 ЦПК України). Позивач до суду надав на підтвердження розміру матеріальних збитків рахунок фактуру № 128-2019 від 15 жовтня згідно якого вартість путівки на становить 14556 грн на дві особи на 8 днів. З зазначеного випливає , що 4 дні відпочинку на одну особу становить 3639 грн, вартість квитка становить 8019 грн що підтверджуються довідкою, всього 11568 грн. які підлягають відшкодуванню. Щодо коштів за трансфер з аеропорту Анталія до Кемнр в сумі 40 доларів США, то позивач жодних доказів зазначених витрав идо суду не надав, а тому в даній частині позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що, «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Таким чином суд приходить до переконання, що вказаними діями та бездіяльністю державного виконавця, позивачу дійсно завдана моральна шкода, оскільки він вимушений був нервуватися, не в повній мірі використав свій відпочинок, докладав зусиль щоб добратися до місця відпочинку, та замість відпочинку відвідував різні інстанції для відновлення своїх, порушених державним виконавцем прав, що звісно завдало йому душевних страждань та додаткових зусиль для організації свого побуту та життя. Суд зазначає, що вказані обставини впливали на душевний стан позивача, змушували його нервувати, порушили його звичайний уклад життя, призвели до порушення його права на приватне життя. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, але у меншому розмірі, ніж заявлено ним, а тому позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 2000 грн. Саме ця сума буде відповідати вимогам розумності, справедливості та глибині душевних страждань позивача та не призводить до надмірного та необґрунтованого збагачення за рахунок Держави. Судові витрати зі сплати судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial