Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.07.2016 року [PERSON] уклав з відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить останнім на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.1991 року і був придбаний ними під час шлюбу. [PERSON] домовився з відповідачами щодо усіх істотних умов договору, сплатив обумовлену договором грошову суму за будинок, а відповідачі передали йому ключі від будинку, технічний паспорт та відповідні документи на будинок. Однак від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу відповідачі ухиляються, пояснюючи це браком коштів та поганим здоров'ям. Зазначене позбавляє [PERSON] зареєструвати право власності у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду та просить визнати за ним право власності на зазначений вище житловий будинок на підставі рішення суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, надали до суду заяви, згідно яких проти задоволення позовних вимог не заперечують, просили дану справу розглянути без їх участі. За таких обставин на підставі ст..130 ЦПК України суд вирішив ухвалити рішення у попередньому судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, подані відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Судом встановлено наступне. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 26.11.1991 року, посвідченого державним нотаріусом Троїцької державної нотаріальної контори, [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння зареєстроване у Троїцькому БТІ за [PERSON] 30.04.1996 року за №468 (а.с.20-21). Як вбачається з копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], зазначений будинок належить [PERSON] (а.с.17). Згідно паспортних даних відповідача [PERSON] [INFO] між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с.10). Відповідно до ст..22 Кодексу про шлюб і сім'ю, який діяв на момент придбання [PERSON] житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Тобто, зазначений житловий будинок, який став предметом договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем та відповідачами, належить відповідачам на праві спільної сумісної власності. 15 липня 2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала та передала житловий будинок [ADDRESS], [PERSON], останній купив та прийняв від продавця зазначений житловий будинок, що також підтверджується розпискою від 15.07.2016 року (а.с.6-8). Оформити вищезазначений правочин в нотаріальному порядку позивач та відповідачі не змогли, оскільки останні відмовляються від нотаріального посвідчення договору мотивуючи свою відмову браком коштів, часу та слабким здоров'ям. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З огляду на вищезазначене, оскільки позивач домовився з відповідачами щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, що підтверджується відповідними доказами, відповідачі не заперечують проти даного правочину, фактично відбулося повне виконання правочину. Даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. Вказаний правочини на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як він набув у власність зазначений житловий будинок [ADDRESS], однак у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину. Вирішючи питання щодо стягнення судового збору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі позовної заяви до суду позивачем була сплачена сума судового збору у розмірі 580,00 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.603304376.1 від 19.08.2016 року (а.с.2). Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору, в рівних частках, з кожного по 590,00 грн (580 грн/2=290 грн). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved