Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Житлово - будівельного кооператив № 328 «Войковець - 2» (далі - ЖБК № 328 «Войковець - 2») звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог зазначили наступне. Згідно довідки ЖБК № 328 «Войковець - 2» [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. Станом на 01.11.2013 року останні мають заборгованість за житлово - комунальні послуги, яка складається з заборгованості з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та заборгованості за комунальні послуги в розмірі 8853 грн. 20 коп. В добровільному порядку відповідачі сплачувати вказану заборгованість відмовляються. З огляду на вищевикладене, уточнивши свої позовні вимоги, остаточно просять суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за період з 01.01.2007 року по 01.11.2013 року в розмірі 8853 грн. 20 коп. В судовому засіданні представники позивача уточнений позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував частково, пояснюючи, що не згоден з сумою заборгованості, а саме він визнає борг лише в розмірі 2190 грн. 78 коп. Також просив суд застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом, а також поясненнями відповідача, наданими останнім у судовому засіданні. Згідно довідки ЖБК № 328 «Войковець - 2» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Як вбачається з розрахунку заборгованості за період з січня 2007 року по листопад 2013 року борг відповідачів складає 8853 грн. 20 коп. Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року встановлено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у встановлені договором або законом строки. Стаття 151 ЖК України покладає обов'язок на громадян, які мають в приватній власності жилий будинок, квартиру, забезпечувати утримання свого житла, проводити за свій рахунок поточний та капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. При цьому, ст. 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється за рахунок коштів власників згідно діючих Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинковими територіями. Відповідно до положень ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Стаття 527 ЦК України вказує, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п.п. 1,5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 року (в редакції постанови КМУ № 45 від 24.01.2006 року), власник квартири зобов'язаний, зокрема укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені законом або договором. Необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Утримання будинку та прибудинкової території, проводиться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла (освітлення сходових клітин, прибирання прибудинокової території, дератизацію, дезінфекцію підвалів, обслуговування димовентиляційних каналів, підготовку будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період, адміністративні витрати) які відповідачі несуть незалежно від того проживають чи ні в будинку чи квартирі всі мешканці, користуються вони цими послугами чи ні. Таким чином, згідно наведених норм закону споживач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі. Також, споживач не може самостійно, на власний розсуд, визначати суму оплати за житлово-комунальні послуги. Утримання будинків і прибудинкових територій це є господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Таким чином, оплату послуг з утримання будинків і прибудинкових територій зобов'язані здійснювати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир, та нежилих приміщень. У відповідності до п. 17 Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкової територією, затвердженими Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 року, власники квартир зобов'язані щомісячно вносити плату за обслуговування та ремонт будинку. Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 560, передбачено, що розмір тарифів (нормативних витрат, пов'язаних з утриманням будинків і споруд та прибудинкових територій) визначається згідно з Типовим переліком послуг та по кожному будинку окремо, залежно від кількісних показників фактичного надання послуг з урахуванням забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій. Ці витрати не залежать від того, чи проживає особа у квартирі (власник або наймач), чи ні. Це витрати на утримання будинку та прибудинкової території. Відповідачі, як споживачі житлово-комунальних послуг, від отримання таких послуг в установленому законом порядку не відмовлялися, а тому зобов'язані своєчасно оплачувати отримані комунальні послуги, та платежі за утримання будинку та прибудинкової території, які проводяться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла (освітлення сходових клітин, прибирання прибудинкової території, дератизацію, дезінсекцію підвалів, обслуговування димовентиляційних каналів, підготовку будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період, адміністративні витрати, тощо) і які відповідачі несуть незалежно від того, являються вони співвласниками квартири, її наймачем або членами сім'ї наймача у строки, встановлені договором або законом. Розмір плати за комунальні послуги позивачем розраховані, а відповідачами не спростовані, за період з січня 2007 року по листопад 2013 року споживачі послуги отримували, будь-яких претензій щодо їх якості постачальнику не заявляли, від послуг в установленому законом порядку не відмовлялись, не оспорювали розмір нарахованих платежів, тому заборгованість підлягає стягненню в судовому порядку. По справі не встановлені підстави для звільнення відповідачів від оплати нарахованої заборгованості за вказаний період часу, яка складається з витрат на утримання будинку, споруд та прибудинкових територій та заборгованості з комунальних послуг. Невиконання відповідачами обов'язку укласти з ЖБК договір про надання житлово-комунальних послуг не звільняє їх від обов'язку оплатити отримані послуги. Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Розрахунки заборгованості відповідачами не спростовані, із копії рахунку вбачається, що у період з січня 2007 року до лютого 2010 року відповідачі жодних платежів не здійснювали, а з березня 2010 року сплачували не періодично. Твердження представників позивача щодо того, що вони раніше не звернулися до суду за захистом свого порушення права через те, що йшли на зустріч відповідачам, не підтвердженні жодними доказами та не приймаються судом до уваги, оскільки суперечать практиці Європейського суду. Так, за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Олександр Волков проти України» від 09.01.2013 року, строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми. А отже норми щодо позовної давності направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись. За таких обставин суд вважає, що з відповідачів на користь ЖБК підлягає стягненню заборгованість за період з березня 2010 року по листопад 2013 року в сумі 2697 грн. 76 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial