Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

До Чернівецького районного суду звернулася [PERSON] з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що шлюб з відповідачем розпався остаточно і подальше збереження сімї є неможливим. Крім того, відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги для утримання неповнолітньої дитини не надає. Просить розірвати шлюб, стягувати з [PERSON] на її користь аліменти для утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Сторони в судове засідання не з*явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач свої вимоги підтримує, просить їх задоволити. Відповідач позовні вимоги визнає і не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів для утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 усіх видів заробітку. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 14 березня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №485 /а.с. 6/. В подружжя від даного шлюбу є неповнолітній син [PERSON], [INFO] /а.с. 7/, який проживає з матірю та перебуває на її утриманні /а.с. 5/. Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Причиною розпаду сімї є те, що у подружжя розбіжні погляди на життя, ведення домашнього господарства, вирішення різного роду побутових та сімейних питань, несумісність характерів, на підставі чого в сімї виникали сварки та різного роду непорозуміння. На даний час кожен із подружжя проживає окремо, за час окремого проживання ніхто із сторін не приймав жодних заходів для збереження сімї. Зясувавши фактичні взаємини подружжя й дійсні причини позову, суд вважає, що спільне подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б як їх інтересам, так і інтересам неповнолітньої дитини, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України дає підстави для розірвання шлюбу. В добровільному порядку відповідач відмовляється надавати матеріальну допомогу для утримання неповнолітньої дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей. В разі ухилення від цього обовязку кошти на утримання дітей стягуються у судовому порядку за ч.3 ст.181 цього Кодексу. При вирішенні питання щодо способу виконання [PERSON] обовязку утримання неповнолітньої дитини, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України / із змінами, внесеними згідно із Законом України від 22.09.2005 року, № 2901 - 4 / мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII затверджено прожитковий мінімум для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня - 1637 гривень. Визначаючи розмір аліментів, суд не може врахувати стан здоровя відповідача, його матеріальне становище як платника аліментів та чи є у нього інші утриманці, оскільки, суду не надано відповідних доказів. Однак, беручи до уваги те, що батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей згідно статті 180 СК України, суд приходить до висновку, що позов потрібно задоволити та стягувати з відповідача для утримання неповнолітнього сина мінімальний розмір аліментів, передбачений чинним законодавством. З врахуванням того, що відповідачем позовні вимоги визнаються в повному обсязі, суд рахує, що обґрунтованим і справедливим буде розмір аліментів у розмірі 1/4 усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, затвердженого статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25 грудня 2015 року № 928-VIII для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Частиною 1 статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 551 гривні 20 копійок, про що свідчить квитанція №34 від 16.08.2016 року /а.с. 1/. З врахуванням того, що позов підлягає задоволенню, суд в силу ст.88 ЦПК України приходить до висновку про присудження [PERSON] судових витрат, зокрема, судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду. Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України допустити рішення щодо стягнення аліментів до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. На підставі ст., ст. 105, 110, 112, 235 ч.8, 180, 182, 184 СК України,

Outcome: approved