Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із заявою про встановлення факту родинних відносин. В обґрунтування якої зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON]. Дівоче прізвище матері заявниці - [PERSON]. 26.051962 року мати заявниці вийшла заміж за батька заявниці та змінила прізвище на [PERSON], і змінила прізвище на [PERSON]. Проте документи зробила несвоєчасно, тільки після народження заявниці, тому в свідоцтві про народження вказано її дівоче прізвище - [PERSON]. Заявниця зазначає, що оскільки її мати вже померла то змінити дівоче прізвище вона немає можливості. Той факт, що в свідоцтві про народження вказано дівоче прізвище матері заявниці - [PERSON], і негативні правові наслідки цього факту, були виявлені заявницею тільки після смерті матері, під час звернень до п'ятої Луганської державної нотаріальної контори. На підставі викладеного заявниця просить суд встановити факт, що померла [INFO] [PERSON], [INFO], є матір'ю [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні заявниця [PERSON] заявлені вимоги підтримала, надала суду аналогічні пояснення та просила суд постановити рішення, яким вимоги заяви задовольнити. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином у встановлені законом строки. Суд, вислухавши пояснення заявниці, дослідивши письмові докази, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до Свідоцтва про народження [PERSON] [INFO], в графі батько записаний [PERSON], в графі мати записана [PERSON], про що в книзі реєстрації актів цивільного стану здійснено запис № 70 від 22 лютого 1963 року народження (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про одруження, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 26 травня 1962 року, та змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] після укладання шлюбу з [PERSON], змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 18). Відповідно до заповіту від 05.10.1999 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] (а.с.22). Судом встановлено, що [INFO] мати заявниці померла, про що видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER], в Свідоцтві про смерть зазначено прізвище матері заявниці як «[PERSON]» (а.с. 10). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин. Відповідно до Постанови Пленуму № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.256 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, як видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Стаття 11 Цивільного процесуального Кодексу України встановлює принцип диспозитивності цивільного судочинства, зміст якого зводиться до того, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 Цивільного процесуального Кодексу України є імперативною нормою, обов'язковою для виконання як учасниками процесу, так і судом. Так, частина 1 названої статті встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 4 названої статті встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які заявниця посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви. На підставі наведеного,

Outcome: approved