Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

До суду звернулась позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2017р. під головуванням судді [PERSON] відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2018 року, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/4497/17-ц, номер провадження 2/754/608/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку з звільненням судді [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.05.2010року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль [NUMBER]. Зазначений автомобіль був придбаний за кредитною угодою з АКБ «УкрСиббанк» №0000011211363 від 07.09.2007року, яка була укладена відповідачем ще до реєстрації шлюбу. На момент припинення шлюбних стосунків сторонами, як подружжям, було сплачено по зазначеній угоді за рахунок спільних грошей 14 379,06 доларів США. У зв'язку з цим [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 1/2 частину сплаченої заборгованості за кредитною угодою в сумі 387 890,36грн. 15.08.2017 р. представником відповідача [PERSON] до суду були подані заперечення, в яких зазначено, що 07.09.2007року відповідачем було придбано в кредит автомобіль [NUMBER] до шлюбу. Значна частина зобов'язань за кредитною угодою №0000011211363 від 07.09.2007р. виплачена [PERSON] теж до шлюбу. Отже в шлюбі було виплачено половину кредитних зобов'язань, що еквівалентно вкладу позивача 1/4частина загальної вартості автомобіля. Кошти витрачені на придбання майна в кредит не підлягають поділу, оскільки майно ділиться в натуральній формі. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Спільною власністю чоловіка та дружини, яка може ділитися між ними відповідно до ст. 68 СК України, може бути лише майно, придбане подружжям у кредит, а не кошти, вже витрачені на придбання майна та погашення кредиту. Позивач не заявляла вимог про визнання автомобіля спільно нажитим майном подружжя та в порядку ст. 365 ЦК України про визнання права власності на 1\\4 частину автомобіля, не оцінювала ринкову вартість частки, та не просила компенсувати чи сплатити їй певну суму грошових коштів, еквівалентну вартості її частки у спільній власності. Жодна із сторін не просила припинити права власності в спільному майні і не вносила на депозитний рахунок суду вартість частки за спільне майно. Разом з тим, позивач заявляє вимогу щодо стягнення кредитних коштів у розмірі 387 890,36грн, проте не бере до уваги, що на даний момент ринкова вартість автомобіля 2007року випуску, що був у ДТП, не перевищує 250 000грн - 300 000грн. У зв'язку з цим представник відповідача просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували та пояснили, що за період шлюбу за кредитними зобов'язаннями було виплачено суму в розмірі 114611,94грн, половина від якої становить 57305,50грн, що дорівнює 1/4 частину автомобіля. Спільною власністю чоловіка та дружини, яка може ділитися між ними відповідно до ст. 68 СК України, може бути лише майно, придбане подружжям у кредит, а не кошти, вже витрачені на придбання майна та погашення кредиту. Проте позивачем не заявлено вимог про визнання частки у спільному майні подружжя, не встановлена дійсна вартість вказаного майна на час розгляду справи, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 травня 2010 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER]. Від сумісного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. 07.09.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11211363000, згідно якого Банком було надано кредитні кошти в сумі 23 220 доларів США, що еквівалентно 117 261грн за курсом Національного банку України на день укладання Договору. Цільовим призначенням кредиту є придбання автомобіля марки Hyundai Tucson, рік випуску 2007, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, номери агрегатів: шасі [NUMBER], двигун 1975, державний номер [NUMBER]. Згідно графіку погашення кредиту за договором № 11211363000 суму кредиту виплачено 29.02.2012року. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім'ї. З аналізу зазначених положень закону для правильного вирішення справи в частині позову про стягнення з одного з подружжя коштів за борговим зобов'язанням необхідно встановити, чи використане майно, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, в інтересах сім'ї, а не на власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Доводи представника відповідача який наполягав, що сам пособі автомобіль [NUMBER] не є предметом спору, предметом спору є грошові кошти які сплачені за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі і саме сплачена заборгованість за кредитним договором повинна бути поділена між подружжям, суд оцінює критично з огляду на наступне. Праву на спільну сумісну власність на автомобіль Hyundai Tucson кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що отримана у кредит на придбання цього транспортного засобу. Як встановлено судом, що кошти, отримані за кредитним договором, були відповідачем використані саме на придбання майна, автомобіля Hyundai Tucson, рік випуску 2007, колір чорний, державний номер [NUMBER], який з моменту укладання шлюбу у 2010році та до розірвання шлюбу в 2016році використовувався для потреб сім'ї, про що не заперечували учасники справи. Разом з цим, дослідивши графік погашення за кредитним договором, судом встановлено, що кредит був погашений ще в 2012році, що також підтверджено квитанціями (за 2010-2012роки), в яких зазначено, що платник [PERSON], отже на день розгляду справи заборгованості за договором не існувала вже 5років, а тому кошти взяті у кредит для витрачення на придбання майна не підлягають поділу, оскільки настає презумпція поділу між чоловіком та дружиною майна в натурі. Крім того, відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому - грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею. Судом встановлено, що [PERSON] не заявляла вимог до [PERSON] в порядку ст.71 СК України та ст. 365 ЦК України про припинення права на частку у спільному майні та стягнення грошової компенсації. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1/2частину сплаченої заборгованості за кредитною угодою в сумі 387890,36грн, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу[PERSON] не повертається.

Outcome: dismissed