Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Заступник прокуратура м. Києва звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач), в якому просив зобов'язати [PERSON], усунути перешкоди у здійсненні Київською міською радою право користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] шляхом знесення самовільно розміщеної на вказаній земельній ділянці будівлі магазину літ. Б, загальною площею 114,3 кв.м. Свої вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] в порушення вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України самовільно, без отримання передбачених земельним законодавством правовстановлюючих документів на землю, використовується земельна ділянка по [ADDRESS] на якій розміщено будівля магазину літ Б, загальною площею 114,3 кв.м. За інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради рішення Київською міською радою про передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], не приймалось. Документи, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою не реєструвались. Отже, Відповідач не має законних підстав для зайняття земельної ділянки. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок,будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил і підлягають знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок. Самочинно збудовані будівлі та споруди підлягають знесенню за рішенням суду. В даному випадку встановлений Відповідачем магазин підлягає знесенню за рішенням суду як самочинно розміщений, оскільки відсутні документи на право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений. В судовому засіданні прокурор позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі пославшись на обставини викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник Київської міської ради позовні вимоги підтримав, пояснила, що відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно ч. 2 статті 140 Конституції України особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Відповідно до статті 6 закону України «Про столицю України місто-герой Київ» місцеве самоврядування у м. Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в м. Києві ради та їх виконавчі органи. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами. Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Оскільки на сьогоднішній день Київською міською радою рішення щодо надання спірної земельної ділянки у власність Відповідачу не приймалось, то у особи і не виникло право власності на дану земельну ділянку. За даними чергового кадастрового плану на теперішній час земельна ділянка відноситься до земель, не наданих у власність чи користування. У Відповідача відсутні правоустановлюючі документи на земельну ділянку. Представник Київської міської ради просила суд, позов задовольнити (а.с. 36-37). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, пояснив, що КМР не надала суду доказів, що спірна земельна ділянка належить їм на праві власності, а тому і підстав для задоволення позову відсутні, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 14.06.2013 р. позов суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи [PERSON] визнано право власності на будівлю магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], літ. Б, загальною площею 114,3 кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, так до договорів купівлі-продажу від 30.08.2013 р. зареєстрованих за №№ 1111, 1114 та посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Микитченком О.В., будівлю магазину літ Б за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до положень ст. 61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2013 р., рішення господарського суду м. Києва від 14.06.2013 р. скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволені позову (а.с. 49-52). Вищевказаною постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2013 р. були встановлені факти, які не потребують доказуванню згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Так, в постанові Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2013 р. зазначено: судом не враховано факт відсутності у позивача та відповідача у власності чи користуванні земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Відсутність у позивача вказаних документів на землю підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів КМДА від 30.07.2013 р. № 057022-16480. За змістом вказаного листа земельна ділянка площею 80,86 кв.м. на [ADDRESS] зареєстрована за суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] на підставі матеріалів по встановленню зовнішніх меж земельних ділянок, що відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України не є правовстановлюючим документом на землю. Таким чином, з урахуванням приписів ст. 376 ЦК України, позивач зі відсутності правовстановлюючих документів на землю не є особою, за якою можливо визнати право на самочинно збудований об'єкт. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку або право постійного користування посвідчується державними актами або договором оренди. З матеріалів справи вбачається, що за інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради рішення Київською міською радою про передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], не приймалось (а.с. 6-7). Документи, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою не реєструвались. Отже, Відповідач не має законних підстав для зайняття земельної ділянки. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Розпорядження землями на території міста Києва входить до компетенції Київської міської ради (ст. 9 та п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України). Київська міська рада на підставі ст. 9 та п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України уповноважена здійснювати відповідні функції у даних спірних правовідносинах. Відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Будівництво будівлі магазину літ. Б за адресою: [ADDRESS] проведено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об'єкт за ст. 376 ЦК України є самочинно збудованим. Перебування самочинно збудованого майна на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] порушує інтереси держави щодо регулювання державою земельних відносин з метою створення умов для раціонального використання й охорони земель, рівноправного розвитку всіх форм власності на землю і господарювання. Крім того, Вищезазначений випадок, що мав місце, створює загрозливу ситуацію, яка дає можливість будь-якій особі вільно порушувати встановлений чинним законодавством України порядок ведення містобудівної діяльності, а саме здійснювати самовільне будівництво об'єктів, тобто, без розроблення та узгодження проектно-кошторисної документації, без здійснення комплексної державної інвестиційної експертизи проектно-кошторисної документації будівництв об'єктів, без дотримання правил забудови міста Києва, що призводить до порушення прав і свобод та законних інтересів мешканців та територіальної громади міста Києва та створює перепони і унеможливлює вирішення органами державної влади та місцевого самоврядування архітектурно-містобудівних завдань із комплексної забудови міста Києва, раціонального використання території, формування повноцінного життєвого середовища для громадян, а також урахування законних державних, громадських та приватних інтересів під час проведення містобудівної діяльності, забезпечення належної охорони навколишнього природного середовища, контролю за надійністю будинків, споруд та їх комплексів. Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, відповідач не спростував їх. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позов задовольняється, з відповідача на користь держави повинна бути стягнена сума судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved