Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивач вказує, що вони з відповідачем домовилися щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину, відповідно до якого позивач передав відповідачу домовлену суму грошових коштів за домоволодіння у розмірі 48000 гривень, що підтверджується розпискою від 06 лютого 2017 року, а відповідач у свою чергу фактично передав позивачу вказану квартиру, що підтверджується відповідним актом прийому-передачі. Позивача вказує, що вони домовилися звернутися до нотаріальної контори щодо посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, однак оформити вказаний договір вони не змогли, оскільки відповідач ухиляється від явки до нотаріуса. Позивач просить суд визнати дійсним даний договір купівлі-продажу та визнати за ним право власності на вказану квартиру. Позивач до суду не з'явився, надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи від імені представника відповідача наявна заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачки. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог до суду було надано: копію договору № 1 купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2017 року, за яким позивач купив за 48 000 гривень, а відповідач продала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8); копію акту прийому-передачі квартири від 06 лютого 2017 року, за яким позивач прийняв, а відповідач передала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9); копію розписки від 06 лютого 2017 року, за якою позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 48 000 гривень за квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10); копію технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11); копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 березня 2013 року, згідно якого відповідач є власницею квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.12); копію Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.13); копію прохання позивача про явку відповідача до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15) та копія відповіді позивачу про неможливість явки відповідача (а.с.16-17). Інших доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог позивачем до суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. На підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору позивачем було надано прохання про явку відповідача до нотаріуса та відповідь відповідача про неможливість з'явитися до нотаріуса через загострення воєнної обстановки на лінії розмежування між тимчасово окупованими територіями. Вказане загострення воєнної обстановки хоча і може мати місце, однак воно має тимчасовий характер. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме тимчасової неможливості здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, позивач не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed