Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON], який вказав, що проживає в [ADDRESS] з червня 2000 року, користується та з дозволу власника 1/3 частини квартири - його дружини, позивач доглядає за всією квартирою, неодноразово робив ремонт в квартирі, у зв'язку з чим просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 2/3 частин [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Адвокат відповідачів [PERSON] та відповідач [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач чинить їм перешкоди в користуванні квартирою, до якої вони через змінені замки потрапити не можуть. Вказували, що заперечують проти проживання позивача в квартирі, який вселився всупереч волі власників, у зв'язку з чим просили відмовити в задоволені позовних вимог. Третя особа [PERSON] вважала позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі, так як позивач не володів цим майном безперервно та відкрито. [PERSON] до суду не з'явилась, повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду повідомлені не були. Вислухавши пояснення осіб, що з'явились до суду, дослідивши надані докази, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Розпорядженням органу приватизації від 11.06.1996р. [ADDRESS] було передано у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та видано відповідно свідоцтво (а.с. 6, 7). 01.10.2003р. Суворовський районний суд м.Одеси рішенням по справі № 2-175/2003визнав розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на [ADDRESS] частково не дійсним, визнав за [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири (а.с. 53). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 14.09.2004р. по справі за позовом [PERSON] осіб [PERSON], [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 13). При чому [PERSON], як вбачається з копії рішення, посилався на те, що вказана квартира перебуває у користуванні цих сторін як державне житло відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України. [PERSON] 17.08.2007р. подарував належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 10). Внаслідок одруження [PERSON] 10.02.2007р. змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 73). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років відповідно до положень ст. 344 ЦК України, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом з тим позивачем не надано жодного доказу добросовісного заволодіння, а також володіння квартирою 2 в будинку 68 по вулиці Ж.Кюрі в м.Одесі відкрито, безперервно та на протязі 10 років більше. Навпаки, як вбачається з пояснень відповідача та третьої особи, власники не мають доступу до свого майна, їм чиняться у цьому перешкоди. Окремо суд звертає увагу на ту обставину, що позивач зареєстрований за іншою адресою, хоча відповідно до положень ч.1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» був зобов'язані (у випадку відповідності своїх посилань на фактичне проживання за адресою спірної квартири дійсним обставинам) протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Крім того суд зазначає, що сторонами у справі є позивач та відповідач. Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін. Згідно положень ст. 11 ЦПК України право визначення предмета та підстав позову належить виключно позивачеві - тобто не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання права власності за набувальною давністю також як такі, що заявлені не до повного кола відповідачів - усіх співвласників квартири. На підставі відкладеного суд дійшов про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутністю підстав для їх задоволення в повному обсязі.

Outcome: dismissed