Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог [PERSON]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що згідно з договором дарування укладеним між позивачкою та відповідачкою 02 січня 2013р. [PERSON] передала у дар [PERSON] грошові кошти в розмірі 210000 грн. Сторони домовились щодо усіх істотних умов договору. З вини відповідачки, яка ухилилась від нотаріального посвідчення даного договору, договір не був нотаріально посвідчений, а тому позивачка звернулась до суду із даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини наведені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала та не заперечила факту дарування грошових коштів в сумі 210000 грн. [PERSON] [PERSON] Представник третьої особи без самостійних вимог адвокат [PERSON] заперечив щодо задоволення позову, вказавши, що 02 січня 2013р. вказаний договір дарування не укладався, оскільки [PERSON] ввесь день була вдома і [PERSON] було б відомо про дарування коштів. Крім того, в нього викликає сумнів наявність у позивачки [PERSON] коштів в сумі 210000 грн., які вона могла б подарувати [PERSON]., а тому він вважає, що в задоволені позову слід відмовити за недоведеністю. Згідно договору дарування грошових коштів від 02 січня 2013р. укладеного в смт.Вишнівець Збаразького району Тернопільської області, [PERSON] подарувала та передала, а [PERSON] прийняла в дар грошові кошти в сумі 210000 грн. (а.с.4). Вказаний договір складений в письмовій формі, засвідчений сторонами, однак нотаріально не посвідчений. Як вбачається з розписки, 02 січня 2013р. [PERSON] передала, а [PERSON] отримала в дар кошти у розмірі 210000 грн. для придбання житла по вул.Садова, 5 в смт.Вишнівець Збаразького району Тернопільської області. 02 січня 2013р. [PERSON] зверталась із письмовим зверненням до [PERSON], щодо посвідчення вказаного договору дарування у нотаріуса, що підтверджується самим листом. Згідно ст.202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 717 ЦК України\~, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже за своїм змістом договір дарування є одностороннім правочинном. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Із змісту даної норми закону слідує, що вона застосовується до договорів, тобто дво- чи багатосторонніх правочинів, а відтак не підлягає застосуванню до односторонніх правочинів. Пунктом 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. В ході розгляду справи встановлено, що відповідач позовні вимоги визнає, що свідчить, що сторони не втратили можливість посвідчити такий правочин нотаріально. Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином звертаючись до суду особа повинна довести порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.60\~ЦПК України \~встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто. Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, враховуючи вищенаведене, суд, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю, оскільки будь-яких прав позивача не порушено.

Outcome: dismissed