Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

До Тлумацького районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 21.08.2015 р. в сумі 3000,0 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.05.2014 року по серпень 2014 року відповідачка позичила у нього гроші на лікування своєї доньки [PERSON] та інші потреби в сумі 3000,0 грн. та обіцяла повернути дані кошти в місячний термін. Оскільки відповідачка не повертала йому кошти, то 21.08.2015 року на його вимогу відповідачка дала йому письмову розписку, що протягом місяця поверне вказану суму грошей. У звязку з ухиленням від повернення грошових коштів, 16.03.2016 року на адресу відповідачки була направлена письмова претензія про повернення коштів в сумі 3000,0 грн., проте гроші так і не були повернуті. У звязку з цим, просить суд стягнути з відповідачки на його користь 3000,0 грн. згідно договору позики, а також судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити та справу розглянути без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає в повному обсязі, не заперечує щодо його задоволення та просила розгляд справи провести без її участі . Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 21 вересня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 21.08.2015 року (а.с. 3), за якою відповідачка отримала в борг від позивача 3000,0 грн. та зобовязалась повернути вказані кошти. По даний час цього обовязку відповідачка не виконала. Зазначена обставина нічим не спростована. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України дані обставини визнані сторонами по справі, а тому не потребують доказуванню. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачка прийняті на себе зобов'язання за договором позики щодо своєчасного повернення коштів не виконала, грошові кошти в сумі 3000,0 грн. не повернула, у звязку з цим 16.03.2016 року [PERSON] (позивач) надіслав на адресу [PERSON] (відповідачка) письмову претензію про повернення боргу в сумі 3000,0 грн. (а.с. 5-6), яку відповідачка отримала18.03.2016 року, в якій було поставлено вимогу добровільно до 16.04.2016 року сплатити заборгованість в сумі 3000,0 грн. (а.с. 4). Проте, [PERSON] (відповідачка) вказану вимогу не виконала та не погасила заборгованість по договору позики. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики (розпискою), відповідачкою суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стороні, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Тому з відповідача слід стягнути на користь держави - судовий збір у встановленому законодавством розмірі (551,20 грн.), а на користь позивача 320,0 грн. понесених ним судових витрат на правову допомогу (квитанція № 002580 від 01.03.2016 року, а.с. 11). Понесені позивачем судові витрати в сумі 300,0 грн. не підлягають стягненню з відповідачки, оскільки з квитанції № 002622 від 21.04.2016 року (а.с. 12) вбачається, що дані витрати понесені позивачем за ведення адвокатом [PERSON] цивільної справи в суді, проте адвокат [PERSON] не брала участі у справі в якості представника позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 1046, 1047, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 61, 88, 174 ЦПК України,

Outcome: approved