Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Заявник 02 червня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про обов'язкову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу, заінтересована особа: [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що хворий [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку в диспансерному поліклінічному відділенні №1 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» з 2014 року. Лікувався в умовах туберкульозного відділення КЗ «Дніпропетровській міській клінічній лікарні №2» ДОР» з 09.01.2014 року по 11.06.2014 року. Виписаний у звязку з закінченням терміну лікування. З 13.01.2015 року по 25.02.2015 року в легенево-туберкульозному відділенні №1 у звязку зі зміною діагнозу переведений в легенево-туберкульозне відділення №4 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» звідки 26.02.2015 року самовільно пішов. Лікувався в умовах фтизіатричного денного стаціонару диспансерно-поліклінічного відділення №1 з 11.03.2015 року по 19.05.2015 року. Приймав протитуберкульозні препарати не регулярно, не зявлявся на обстеження. 19.05.2015 року в харкотинні методом бактеріоскопії виявлено мікобактерії туберкульозу, негативна рентгенологічна динаміка рентгенографії легень від 13.05.2015 року. Центральною лікарсько-консультативною комісією диспансеру з хіміорезистентного туберкульозу від 19.05.2015 року №19 прийнято рішення про необхідність госпіталізації хворого до цілодобового стаціонару протитуберкульозного диспансеру. Однак, хворий [PERSON] категорично відмовився від госпіталізації Згідно висновку лікарсько-консультативної комісії диспансеру від 28.05.2015 року №7 [PERSON] , [INFO] має діагноз: мультирезистний туберкульоз (27.01.2015) легень (дисемінований), дестр.+, МБТ+, МГ+, Риф+, К+, М+, рез. І+ (HRES), рез.ІІ-, гіст.0, кат.4 (НЛІК), ког.1 (15). [PERSON] є бактеріовиділювачем, розповсюджувачем інфекції туберкульозу, не дотримується протиепідемічного режиму та режиму лікування, чим становить епідемічну загрозу для населення, порушує права громадян на безпечні умови життя. Заявник у своїй заяві просить суд примусово госпіталізувати [PERSON], [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] з метою проходження ним обовязкового курсу стаціонарного лікування в умовах профільного туберкульозного відділення №3 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» строком три місяці та зобов'язати Ленінський РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області виконати примусову доставку [PERSON] до туберкульозного відділення №3 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» м. Дніпропетровськ, вул.. Байкальська, 9. Представник заявника [PERSON] закладу «Дніпродзержинський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» у судове засідання не явився , письмово просив розглядати справу без його участі . На підставі ч. 2 ч. 1 ст. 285 ЦПК України суд вважає можливим розглядати заяву без участі хворого [PERSON], оскільки за даними лікарського висновку № 7 він становить загрозу розповсюдження хвороби. Згідно ч.1 ст.285 ЦПК України, справи про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації суд розглядає не пізніше 24 годин після відкриття провадження у справі. Особі має бути надано право особистої участі в судовому засіданні, за винятком випадків, коли за даними протитуберкульозного закладу така особа становить загрозу розповсюдження хвороби. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. В ході розгляду справи суд встановив, що [PERSON]. на підставі висновку ЛКК № 7 знаходиться на обліку в КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради» з діагнозом мультирезистний туберкульоз (27.01.2015) легень (дисемінований), дестр.+, МБТ+, МГ+, Риф+, К+, М+, рез. І+ (HRES), рез.ІІ-, гіст.0, кат.4 (НЛІК), ког.1 (15). Хворий [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку в диспансерному - поліклінічному відділенні №1 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» з 2014 року. Лікувався в умовах туберкульозного відділення КЗ «Дніпропетровській міській клінічній лікарні №2» ДОР» з 09.01.2014 року по 11.06.2014 року. Виписаний у звязку з закінченням терміну лікування. З 13.01.2015 року по 25.02.2015 року в легенево-туберкульозному відділенні №1 у звязку зі зміною діагнозу переведений в легенево-туберкульозне відділення №4 КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» ДОР» звідки 26.02.2015 року самовільно пішов. Лікувався в умовах фтизіатричного денного стаціонару диспансерно-поліклінічного відділення №1 з 11.03.2015 року по 19.05.2015 року. Приймав протитуберкульозні препарати не регулярно, не зявлявся на обстеження. 19.05.2015 року в харкотинні методом бактеріоскопії виявлено мікобактерії туберкульозу, негативна рентгенологічна динаміка рентгенографії легень від 13.05.2015 року. Центральною лікарсько-консультативною комісією диспансеру з хіміорезистентного туберкульозу від 19.05.2015 року №19 прийнято рішення про необхідність госпіталізації хворого до цілодобового стаціонару протитуберкульозного диспансеру. Однак, хворий [PERSON] категорично відмовився від госпіталізації Згідно ст.. 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов'язані забезпечити пріоритетність охорони здоров'я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров'ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, інвалідам та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров'я в їх діяльності, а також виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством про охорону здоров'я. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. Примусова госпіталізація осіб, стосовно яких судом ухвалено відповідне рішення, здійснюється з урахуванням висновку лікаря на строк до трьох місяців. За ст. 53 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», з метою охорони здоров'я населення органи і заклади охорони здоров'я зобов'язані здійснювати спеціальні заходи профілактики та лікування соціально небезпечних захворювань (туберкульоз, психічні, венеричні захворювання, СНІД, лепра, хронічний алкоголізм, наркоманія), а також карантинних захворювань. Порядок здійснення госпіталізації та лікування таких хворих, у тому числі і у примусовому порядку, встановлюється законодавчими актами України. На підставі ст. 286 ЦПК України розглянувши заяву про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації, суд ухвалює рішення, яким відхиляє або задовольняє заяву. Рішення про задоволення заяви, зазначеної у частині першій цієї статті, підлягає негайному виконанню та є підставою для примусової госпіталізації або продовження строку примусової госпіталізації особи в протитуберкульозному закладі на встановлений законом строк. Після набрання законної сили рішенням суду про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації суд надсилає рішення відповідному органу місцевого самоврядування для вжиття заходів щодо охорони майна особи, стосовно якої ухвалено рішення суду. Таким чином, суд з урахуванням вищевикладеного, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що [PERSON] є хворим на туберкульоз, форма якого є заразною для оточуючих, що в свою чергу становить епідеміологічну загрозу для населення, ухиляється від лікування, у зв'язку із чим, виникла необхідність його примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу КЗ «Дніпропетровського протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради. Згідно ч.5 ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», рішення про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу чи про продовження строку примусової госпіталізації хворих на заразні форми туберкульозу приймається судом за місцем виявлення зазначених хворих або за місцезнаходженням протитуберкульозного закладу та підлягає негайному виконанню. Органи внутрішніх справ за зверненням керівника протитуберкульозного закладу надають у межах своїх повноважень допомогу у забезпеченні виконання рішення суду. Отже, суд дійшов висновку, що вимоги заявника щодо зобов'язання Ленінського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області виконати примусову доставку [PERSON] до КЗ «Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер» Дніпропетровської обласної ради, є безпідставними, так як безпосередньо пов'язані із виконанням рішення суду, тому задоволенню не підлягають. Рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до протитуберкульозного закладу, підлягає негайному виконанню та є підставою для примусової госпіталізації на встановлений законом строк. На підставі викладеного,

Outcome: partial