Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі: Міністерства інфраструктури України та державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] , тимчасово виконуючи обов`язки начальника Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» звільнив двох працівників порту на підставі наказів від 27.10.2016 року за № 390/о, яким було звільнено з посади головного бухгалтера централізованої бухгалтерії Миколаївської філії ДП АМПУ [PERSON] та від 15.11.2016 року за № 413/о, яким було звільнено з посади заступника начальника з операційної діяльності [PERSON] . Зазначені звільнення здійснено з порушенням законодавства та рішенням судів вказані особи поновлені на роботі. Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.09.2017 року у справі №487/5798/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16.11.2017 року та постановою Верховного суду від 21.11.2018 року, наказ про звільнення [PERSON] скасовано, [PERSON] поновлено на посаді в філії та стягнуто з Миколаївської філії ДП АМПУ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 516607,82 грн. з урахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 27.04.2017 року у справі №487/6407/16-ц, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року та постановою Верховного Суду від 10.09.2018 року [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП АМПУ та стягнуто з ДП АМПУ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 217797,33 грн. На виконання рішень судів Миколаївською філією ДП АМПУ зазначеним працівникам здійснено виплату у загальній сумі 591 196,12 грн. Посилаючись на зазначені обставини просить стягнути з [PERSON] завдану матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 591196,12 грн. та сплачений судовий збір. Ухвалою від 18.10.2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 14.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті. 23.12.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити у задоволенні вимог прокурора, посилаючись на його необґрунтованість, пропущення строків звернення до суду із вказаними вимогами. 05.01.2020 року до суду надійшла відповідь прокурора на відзив на позовну заяву, в якій прокурор посилається на наявність повноважень у прокурора щодо звернення до суду із вказаним позовом в інтересах держави та законні підстави щодо відшкодування з відповідача матеріальної шкоди в порядку регресу на користь державного підприємства. В судовому засіданні прокурор підтримав заявлені ним вимоги за підставами вказаними у позові та просив їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» просила вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Доценко К.С. просив відмовити у задоволенні вимог прокурора, посилаючись на його необґрунтованість, та пропущення строків звернення до суду із вказаними вимогами. Представник Міністерства інфраструктури України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу начальника адміністрації Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» Дем`яненко О.В. від 11.10.2016 року за № 778 на відповідача заступника начальника покладено обов`язки начальника адміністрації на період з 11.10.2016 року на період хвороби начальника адміністрації. Відповідачем [PERSON] , як тимчасово виконуючим обов`язки начальника адміністрації Миколаївського морського порту, на підставі наказів від 27.10.2016 року за № 390/о звільнено з посади головного бухгалтера централізованої бухгалтерії Миколаївської філії ДП АМПУ [PERSON] ; від 15.11.2016 року за № 413/о звільнено з посади заступника начальника з операційної діяльності [PERSON] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.09.2017 року у справі № 487/5798/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16.11.2017 року та постановою Верховного суду України від 21.11.2018 року наказ про звільнення [PERSON] скасовано, [PERSON] поновлено на посаді в філії та стягнуто з Миколаївської філії ДП АМПУ на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 516607,82 грн. з урахуванням прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 27.04.2017 у справі № 487/6407/16-ц, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2017 року та постановою Верховного Суду України від 10.09.2018 року [PERSON] поновлено на посаді заступника начальника з операційної діяльності Миколаївської філії ДП АМПУ та стягнуто з ДП АМПУ на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 217797,33 грн. Державним підприємством «Адміністрації морських портів України» на виконання зазначених судових рішень було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 415869,27 грн. [PERSON] , що підтверджується розрахунковим листом за лютий 2018 року № 172 та роз`ясненням призначення платежу платіжного доручення АТ «Укргазбанк» від 22.02.2018 року; 175326,85 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу виплачені 06.09.2017 року [PERSON] , що підтверджується розрахунковим листом за вересень 2017 року № 909 та роз`ясненням призначення платежу меморіального ордеру №10483 від 06.09.2017 року. Вказані обставини підтверджуються поясненнями прокурора, матеріалами справи та відповідачем не заперечуються. Згідно ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч.1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведені працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільнені або переведені працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно п.13,20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Відповідно до п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 11.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст. 134 КЗпП України та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11.04.1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Згідно ч.3, ч.4 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в 1 (один) рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. За таких обставин, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку щодо доведеності факту заподіяння державному підприємству матеріальної шкоди винними діями відповідача, як службової особи, при цьому, слід відмовити у задоволенні вимог прокурора, у зв`язку з пропущенням прокурором строку звернення до суду з вказаним позовом, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Державним підприємством «Адміністрації морських портів України» на виконання рішень Заводського районного суду м. Миколаєва, Центрального районного суду м. Миколаєва та апеляційного суду Миколаївської області було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівникам на загальну суму 591196,12 грн, а саме: 22.02.2018 року в сумі 415869,27 грн. [PERSON] ; 06.09.2017 року [PERSON] , до суду з даним позовом прокурор звернувся лише 27.08.2019 року. Отже, з урахуванням роз`яснень, викладених в п.20 вищенаведеної постанови Пленуму Верховного Суду України, перебіг строку звернення позивачів з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівників, розпочався з дня проведення підприємством належних виплат кожному із працівників. З цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду і прокурора. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Клопотання прокурора про поновлення строку звернення до суду із вказаним позовом не підлягає задоволенню судом, оскільки прокурором не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини пропущення вказаного строку звернення до суду. Доводи відповідача про відсутність у прокурора процесуальної дієздатності для звернення до суду із вказаними вимогами в інтересах держави не приймаються судом до уваги, як такі, що спростовані встановленими у судовому засіданні обставинами. Судові витрати, у виді судового збору, суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, який ним сплачено до подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed