Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

до суду звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] провизнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У позовній заяві позивач вказує, що їй та її чоловіку в рівних частках, на підставі свідоцтва про право на спадщину, належить житловий будинок по [ADDRESS] , який залишився після померлого сина [PERSON] . У вказаному будинку зареєстровані [PERSON] , 1985 року народження та [PERSON] , [INFO]. Зазначені громадяни після смерті [PERSON] не проживають у даному будинку з 13.07.2017 року та не приймають участі у догляді за домогосподарством, не сплачують комунальні платежі, не зберігають особисті речі. На усні прохання добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою відповідачі ніяким чином не відреагували. З цих підстав, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник позивача адвокат Хоруженко С.Г. у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третіх осіб виконавчого комітету Рашівської сільської ради, Органу опіки та піклування Рашівської сільської ради Омельченка В.І. у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач [PERSON] , яка була дружиною померлого сина позивача, дійсно не проживає у будинку належному позивачу та її чоловіку. Що стосується неповнолітнього сина відповідача [PERSON] він також не проживає у будинку належному позивачу, окрім того на території Рашівської сільської ради проживає його батько та інші близькі родичі, які забезпечені житлом. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Суд, дослідивши докази, заслухавши учасників справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Лютенської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, [PERSON] помер [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 01.03.2018, посвідчених приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Буланкіною С.М. за реєстровими номерами 110 та 108 , являються власниками житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , в рівних частках, який залишився після померлого [INFO] сина [PERSON] . Відповідно до інформації виконавчого комітету Рашівської сільської ради Гадяцького району Полтавської області від 14.02.2019 № 02-32/75, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На даний час на території Рашівської сільської ради не проживає. Сільська рада не має відомостей щодо наявності у [PERSON] права власності чи права користування житловим будинком на території сільської ради. [PERSON] , [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На даний час постійно на території сільської ради не проживає, навчається у Польщі. Факт відсутності відповідачів за місцем фактичної реєстрації доведено позивачем долученими до справи доказами, а саме: актами від 18.01.2018, 14.05.2018, 20.08.2018, 19.11.2018, зі змісту яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] , але фактично не проживають за вказаною адресою. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] більше одного року не проживають у житловому будинку, належному на праві власності позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] , у добровільному порядку відмовляються знятися з реєстрації, чим обмежують власників у вільному користуванні та розпорядженні своїм житловим приміщенням. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України та ч. 1 ст. 319 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Як роз`яснено у п. 34 та п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення такої вимоги, як про позбавлення права користування жилим приміщенням. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у житловому будинку, власниками якого є [PERSON] та [PERSON] , понад один років, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення.

Outcome: approved