Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя набутого ними в шлюбі. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 19.05.2001 року по 22.04.2015 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було нажито і набуто у власність рухоме майно, яке зареєстроване на ім.»я відповідача і яке мирним шляхом поділити не виявилось можливим, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд поділити майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на ? частину транспортного засобу «Suzuki Grand Vitara», д/н [NUMBER]; стягнути з відповідача на її користь вартість ? частки зазначеного транспортного засобу, як компенсацію у розмірі 101.000 грн.; у власності відповідача залишити транспортний засіб «Suzuki Grand Vitara», д/н [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, просив суд про визнання за позивачем [PERSON] право власності на ? частину автомобіля [NUMBER], визнати за відповідачем [PERSON] право власності на ? частину автомобіля [NUMBER], стягнути з відповідача на користь позивача вартість ? частки зазначеного транспортного засобу у якості компенсації в розмірі 101 000.00 грн. та судові витрати. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлявся судом про день та час розгляду справи належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявності зібраних по справі матеріалів. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував також представник позивача в судовому засіданні. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.05.2001 року по 22.04.2015 року. Від шлюбу подружжя має дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Судом також було встановлено, що під час знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно: автомобіль [NUMBER], який був зареєстрований на відповідача. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у користуванні відповідача. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна суд виходить із того, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та часки кожного з подружжя в спільному майні, про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов»язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що вищевказане майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділене між подружжям наступним чином. За позивачем та відповідачем, за кожним повинно бути визнано право власності на ? частину автомобіля [NUMBER]. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація вартості ? частки транспортного засобу в розмірі 101.000 грн., а відповідачу виділено у власність вказаний транспортний засіб, оскільки після розірвання шлюбу він залишився у його користуванні. Суд також звертає увагу на те, що вартість майна визначена позивачем по справі під час судового розгляду оспорювалася представником відповідача, за клопотанням якого судом було призначено судову авто товарознавчу експертизу. Проте, листом директора Незалежного інституту судових експертиз від 26.07.2016 року цивільна справа була повернута до суду без проведення експертизи, оскільки відповідач не сплатив її вартість, повідомивши про те, що не буде сплачувати кошти за її проведення. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги [PERSON], - підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved