Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

До Чернівецького районного суду звернулася [PERSON] з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги для її утримання не надає, тому просить стягувати із [PERSON] аліменти для її утримання в розмірі по 1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку. Позивач в судове засідання не з'явилася, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Свої вимоги підтримує на умовах, викладених в позовній заяві, просить їх задоволити. Не заперечує проти заочного розгляду цивільної справи. Відповідачем [PERSON] у встановлений судом строк надано відзив на позовну заяву, в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення. Обгрунтовуючи свої заперечення проти позову, посилається на те, що він в добровільному порядку двічі на місяць через АТ КБ «ПриватБанк» перераховував позивачу кошти в розмірі 2000 гривень щомісяця. Згідно судового наказу Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.09.2020 року з нього на користь позивача стягуються аліменти для утримання малолітнього сина в розмірі 1/4 доходів. Відповідач зазначає, що працює в ТОВ «Науково - промислова компанія «ХОУМ-НЕТ» на посаді монтажника зв`язку - лінійника та отримує мінімальну заробітну плату. Зауважив, що інших доходів у нього немає, відсутні земельні ділянки. З`ясувавши позицію відповідача, беручи до уваги заяву позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до ст. ст. 81, 13, ч.5 ст.263 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано у виконкомі Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області 13.06.2015, актовий запис №05. Згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 13.04.2020 по справі №150/71/20 (провадження по справі №2/150/62/20) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Від спільного подружнього життя у сторін є малолітній син - [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого 21.12.2018 року виконкомом Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області Вінницької області (а.с. 5). Малолітній [PERSON] проживає з матір`ю (тобто, позивачем по справі) та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою, виданою виконкомом Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 09.09.2020 (а.с. 7). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач не працює у зв`язку із доглядом за дитиною до досягнення трьох років, а відповідач матеріальну допомогу на її утримання не надає. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За приписами ст. 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відтак, матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини можливості надавати матеріальну допомогу дружині. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному із подружжя, як правило у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно (ст. 77 СК України). Частиною 1 статті 80 СК України встановлено, що аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 19.01.2018 по справі №541/1208/16-ц. Позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог щодо стягнення аліментів на її утримання як дружини до досягнення дитиною трирічного віку, додано роздруківку з офіційного сайту «ХОУМ НЕТ», відповідно до якої у розділі вакансій зазначено, що крім заробітної плати працівникам виплачуються бонуси, які на думку позивача повинні враховуватися як дохід платника аліментів. Судом не береться до уваги твердження позивача в частині отримання відповідачем окрім заробітної плати бонусів, оскільки, вони належним чином не підтверджені, відсутні достатні, достовірні докази цього. Натомість відповідачем надано довідку, видану ТОВ «Науково - промисловою компанією «ХОУМ-НЕТ» від 01.10.2020 року за №30 (оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні), з якої вбачається, що [PERSON] з 17.02.2020 року працює у вказаному товаристві монтажником зв`язку - лінійником і його дохід з 01.04.2020 року по 30.09.2020 року склав 28960 грн., зокрема, за квітень сукупний дохід становить 4760 грн. 00 коп. (утримання - 928 грн. 20 коп.), сума до виплати становить 3831 грн. 80 коп.; за травень сукупний дохід становить 4770 грн. 00 коп. (утримання - 930 грн. 15 коп.), сума до виплати становить 3839 грн. 85 коп.; за червень сукупний дохід становить 4770 грн. 00 коп. (утримання - 930 грн. 15 коп.), сума до виплати становить 3839 грн. 85 коп.; за липень сукупний дохід становить 4780 грн. 00 коп. (утримання - 932 грн. 10 коп.), сума до виплати становить 3847 грн. 90 коп.; за серпень сукупний дохід становить 4780 грн. 00 коп. (утримання - 932 грн. 10 коп.), сума до виплати становить 3847 грн. 90 коп.; за вересень сукупний дохід становить 5100 грн. 00 коп. (утримання - 994 грн. 50 коп.), сума до виплати становить 4105 грн. 50 коп. (а.с. 22). Згідно судового наказу Чернівецького районного суду Вінницької області від 21.09.2020 року у справі №150/435/20 (провадження по справі №2-н/150/8/20) із [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в частці від заробітку в розмірі1/4 (однієї чверті) доходів щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви - 14.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття(а.с. 20-21). Позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву зазначається про те, що в наданих відповідачем дублікатах квитанцій зазначено грошові кошти, які нібито відповідач сплачував як аліменти, однак, як стверджує позивач, такими не є, оскільки, вказані кошти сплачувались відповідачем добровільно після розірвання шлюбу за спільно нажите майно, що підтверджується квитанціями в графі призначення платежу, в якій вказується «переказ власних коштів», а не аліменти. Такого роду твердження позивача суд не бере до уваги, оскільки, позивачем не надано достатніх та достовірних доказів питання поділу майна подружжя та шляхи (способи) його вирішення. Окрім того, судом не враховуються посилання і відповідача на те, що ним в добровільному порядку сплачувались аліменти, на підтвердження чого надано дублікати квитанцій, так як вони не відповідають дійсним обставинам справи, не доведені належними, достатніми та допустимими доказами, а є лише особистими твердженнями та переконаннями відповідача, оскільки, аліменти на користь [PERSON] для утримання малолітнього сина [PERSON] присуджені згідно судового наказу Чернівецького районного суду Вінницької області 21.09.2020 року, тоді як квитанції датовані 23.02.2020, 03.03.2020, 30.03.2020, 17.04.2020, 07.05.2020, 23.05.2020, 19.06.2020, 15.07.2020, 21.07.2020, 21.08.2020, 11.09.2020, 20.09.2020 (а.с. 24-35). Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Розмір аліментів на утримання дружини у зв`язку з проживанням з нею дитини сімейним законодавством не визначено, тому суд вважає за можливе застосувати ст.80 СК України, за якою розмір аліментів на утримання подружжя за рішенням суду може бути присуджено у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному із подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя або у твердій грошовій сумі. Згідно з положеннями ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд враховує відсутність можливості позивачем самостійно отримувати дохід в період виховання малолітньої дитини, її потребу у матеріальній допомозі з боку відповідача, відтак, чоловік має їй компенсувати втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті та надавати визначену законодавством допомогу дружині. При визначенні розміру аліментів суд, враховує відсутність заперечень відповідача стосовно стану його здоров`я, наявності у нього інших утриманців, а тому приходить до висновку, що відповідач є молодою, здоровою, працездатною людиною, має можливість працювати, працевлаштований, проживає окремо, добровільно матеріальної допомоги на утримання дружини не надає, зобов`язаний та спроможний сплатити аліменти на утримання дружини до досягнення сином [PERSON] трьох років. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення аліментів для її утримання як дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Суд визнає аргументовано доведеним позивачем існування обов`язку щодо надання утримання своїй дружині, з якою проживає дитина, тобто позивачу [PERSON] до досягнення дитиною трирічного віку. При цьому судом враховується, що відповідачем фактично не заперечується своє батьківство стосовно малолітнього сина [PERSON] , обставини проживання останнього разом із позивачем [PERSON] , його власний обов`язок щодо надання утримання неповнолітній дитині, а також утримання дружині до досягнення дитиною трирічного віку, наявність у нього особистого доходу, а також відсутність у відповідача інших утриманців, що визначає аргументованість цих обставин, вказаних позивачем. Разом з тим, суд визнає безпідставними заперечення відповідача оспорюваних аліментів на утримання дружини з підстав неможливості надання ним матеріальної допомоги за наслідком стягнення з нього на ім`я позивача аліментів на утримання неповнолітнго сина. Проте, суд визнає необгрунтованими вимоги позивача стосовно заявленого до стягнення розміру аліментів її утримання в розмірі в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно, що сумарно із присудженим розміром аліментів на утримання неповнолітної дитини становитиме максимальний розмір 1/2 частини заробітку (доходу), що може стягуватись із заробітної плати при наявності аліментних зобов`язань. Це неприпустимо виключатиме на відповідний період оспорюваного надання утримання позивачу участь батька у додаткових витратах на дитину, які разом з аліментами на утримання дитини становлять пріоритетний обов`язок цих зобов`язань відповідача у відповідності до положень ст.3,27 ст.3 Конвенції про права дитини. З урахуванням наведеного, а також приймаючи до уваги обставини перебування на утриманні позивача малолітньої дитини, що обмежує можливості здобуття нею наразі особистого доходу до досягнення дитиною трирічного віку, обставини чого мають істотне значення стосовно заявленого спору, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, визначаючи, що з відповідача на ім`я позивача слід стягнути аліменти на її утримання в розмірі 700 гривень, що у достатній мірі відповідає заявленим позивачем потребам надання особистого утримання, та не є заздалегідь непомірними для їх сплати відповідачем в межах передбачених законом обмежень стягнення аліментів загалом не більше 50 відсотків заробітної плати, охоплюючи можливість надання також утримання неповнолітньому сину за переважного його обов`язку надання утримання саме дитині, з огляду на відсутність у відповідача інших осіб, яким він зобов`язаний надавати утримання. Відповідно до положень ст. 191 та ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. [PERSON] у відповідності до положень вище зазначеного Закону звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнено позивача. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України допустити рішення щодо стягнення аліментів до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. На підставі ст., ст.75, 80, 180, 182, 184 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved