Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Законний представник неповнолітніх позивачів [PERSON] у травні 2019 р. звернулася до суду в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлого батька дітей [PERSON] , у якому просила: 1) визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку будинковолодіння [ADDRESS] ; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку будинковолодіння [ADDRESS] ; 3) визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку будинковолодіння [ADDRESS] ; 4) визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку будинковолодіння [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.02.2020 р. до участі у розгляді справи залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача. Заявлені вимоги позивачі обґрунтовували тим, що їх дід [PERSON] та баба [PERSON] були співвласниками будинковолодіння [ADDRESS] , 1955 року побудови. Проте свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння видане виконавчим комітетом Загвіздянської сільської ради 27.05.2004 р. тільки на ім`я баби [PERSON] . Будинковолодіння складається із житлового будинку А загальною площею 66,6 кв.м житловою площею 19,9 кв.м, стайні В, туалету Г, огорожі № 1, Ѕ воріт № 2, дійсна вартість становить 146777 грн. Крім того, відповідно до рішення виконкому Загвіздянської сільської ради народних депутатів № 60 від 16.12.1983 р., проекту забудови земельної ділянки, акту виносу меж земельної ділянки і розбивки будівель від 27.04.1984 р. дід [PERSON] був забудівельником іншого будинковолодіння по [ADDRESS] , будівництво якого завершене, проте свідоцтво про право власності на яке дід не отримав. Нове будинковолодіння складається із житлового будинку А загальною площею 109,3 кв.м житловою площею 58,4 кв.м, каплички Б, огорожі № 1, Ѕ воріт № 2, огорожі № 3, криниці № 4, дійсна вартість становить 307814 грн. Дід [PERSON] помер [INFO] , після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, у тому числі на спірне будинковолодіння по [ADDRESS] та на Ѕ частку будинковолодіння по [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги є батько позивачів [PERSON] , баба [PERSON] та інші діти померлого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є відповідачами у справі. Після смерті діда спадщину прийняв лише [PERSON] шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном згідно ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.). Інші спадкоємці не заявили про свої спадкові права. Після смерті [INFO] баби [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй Ѕ частку будинковолодіння по [ADDRESS] , яку прийняли [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Батько позивачів [PERSON] помер [INFO] , після його смерті відкрилась спадщина на все належне йому майно, у тому числі на 4/6 (1/2+1/6) частки старого будинковолодіння по [ADDRESS] та на будинковолодіння по [ADDRESS] . Позивачі як неповнолітні діти померлого прийняли спадщину у порядку ч.4 ст.1268 ЦК України, крім того, подали заяви до нотконтори про прийняття спадщини у порядку ст.1269 ЦК України. Інший спадкоємець за законом першої черги - мама позивачів [PERSON] у нотаріальному порядку відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка на користь дітей. За таких обставин кожному із позивачів належить право власності на 1/3 частку будинковолодіння [ADDRESS] . У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно державний нотаріус відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом. Оскільки вони позбавлені можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, тому змушені звернутись до суду для захисту своїх прав на спадкове майно. Позивач [PERSON] , який у травні 2020 р. досяг повноліття, представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнали частково та пояснили, що спірне будинковолодіння по [ADDRESS] не було спільною сумісною власністю їхніх батьків [PERSON] та [PERSON] ; це будинковолодіння, 1955 року забудови, було особистою власністю матері [PERSON] , яке вона успадкувала після смерті своїх батьків; батьки уклали шлюб у 1965 р., тому вказане будинковолодіння не могло бути побудоване у шлюбі батьками. Оскільки мама [PERSON] була єдиним власником вказаного майна, після її смерті, що настала [INFO] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] та батько позивачів [PERSON] належно прийняли спадщину, успадкувавши по 1/3 частині будинковолодіння. Нове будинковолодіння по [ADDRESS] було спільною сумісною власністю подружжя їхніх батьків, побудоване ними у шлюбі. Після смерті батька у 2000 р. належну йому Ѕ частину нового будинковолодіння успадкували у рівних частках мама та брат [PERSON] , які проживали разом з померлим батьком. Мама стала власником ѕ частин будинковолодіння, а батько позивачів успадкував ј частину. Після смерті матері троє спадкоємців успадкували по ј частині. Таким чином, батько позивачів на час смерті був власником 1/3 частини старого будинковолодіння та Ѕ частини нового будинковолодіння. Тому позивачі після смерті батька успадкували кожен по 1/6 частині старого будинковолодіння та по ј частині нового будинковолодіння. Саме у таких частках відповідачі визнали заявлений позов та не заперечували щодо його задоволення у такому обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що старе будинковолодіння по [ADDRESS] на праві власності належало матері [PERSON] , а нове будинковолодіння по [ADDRESS] батьки побудували разом у шлюбі. Вона не прийняла спадщину після смерті батьків та неї не претендує. Проти часткового задоволення позову не заперечувала. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснив, що позиція органу опіки та піклування має узгоджуватись з позицією неповнолітніх дітей, в інтересах яких заявлено позов. Просила прийняти законне рішення в інтересах неповнолітніх позивачів. Ухвалою суду від 09.09.2019 р. у державного нотаріуса Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. витребувано засвідчені копії спадкових справ, а саме: після смерті [INFO] [PERSON] , після смерті [INFO] [PERSON] , після смерті [INFO] [PERSON] . Надані нотаріусом засвідчені копії спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] долучені до матеріалів даної цивільної справи (а.с.92-125); за повідомленням нотаріуса спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Заслухавши вступне слово сторін та їх представників, представника третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , які були батьками відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та батька позивачів [PERSON] , були зареєстровані та проживали до смерті у будинковолодінні [ADDRESS] . Вказаної обставини сторони не заперечували. Після одруження [PERSON] з [PERSON] , що мало місце 28.01.1965 р., останній перейшов проживати до дружини, поселившись у будинку її батьків, 1955 року побудови, тобто «прийшов у зяті». У цьому будинку народилися відповідачі та батько позивачів. Після смерті своїх батьків [PERSON] успадкувала вказане будинковолодіння. Уже після смерті чоловіка, що настала [INFO] , на підставі рішення виконавчого комітету Загвіздянської сільської ради від 25.10. 2000 р. [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Загвіздянською сільською радою 27.05.2004 р., та 27.05.2004 р. зареєструвала своє право власності на будинковолодіння [ADDRESS] у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Вказані обставини підтверджуються наступними письмовими доказами: свідоцтвом про одруження, копія якого міститься на а.с.37; технічним паспортом, копія якого міститься на а.с.15-18; копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.21), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ (а.с.22). Вказане будинковолодіння станом на час реєстрації за [PERSON] права власності згідно свідоцтва про право власності складалось із житлового будинку А площею 66,1 кв.м, сараю В, огорожі № 1. На даний час згідно технічного паспорту будинковолодіння складається із житлового будинку А загальною площею 66,6 кв.м житловою площею 19,9 кв.м, стайні В, туалету Г, огорожі № 1, Ѕ воріт № 2. Згідно довідки спеціаліста з інвентаризації (а.с.19) загальна площа будинку збільшилась на 0,5 кв.м, а площа забудови господарської будівлі - сараю В збільшилась на 0,6 кв.м у зв`язку з перерахунком площ. Дійсна вартість на даний час становить 146777 грн. Суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача про те, що спірне будинковолодіння згідно із записами у погосподарських книгах було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Жодних доказів на підтвердження статусу будинковолодіння як спільного майна подружжя, крім довідки виконкому Загвіздянської сільської ради від 02.02.2017 р. № 270 (а.с.38), сторона суду не надала. Вказану у даній довідці обставину, що згідно із записом у погосподарській книзі за 1996-2000 р. виконкому сільської ради за померлим [PERSON] значиться спірне будинковолодіння, суд оцінює критично з огляду на те, що будинковолодіння формально рахувалось за [PERSON] як за головою сім`ї, який вважався головою даного господарства. Судом встановлено, що дід позивачів [PERSON] був забудівником нового будинковолодіння [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконкому Загвіздянської сільської ради народних депутатів № 60 від 16.12.1983 р. [PERSON] дозволено забудову земельної ділянки та будівництво нового будинку на старому місці, він виготовив план та проект забудови земельної ділянки (а.с.23-24), виділену [PERSON] земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку 27.04.1984 р. винесено в натурі та виконано розбивку будівель, що підтверджується відповідними актом і схемою (а.с.25 також зв.ст.). Будівництво нового будинковолодіння [ADDRESS] фактично було завершене у 1991 р., що підтверджується технічним паспортом, копія якого міститься на а.с.11-14, однак, свідоцтво про право власності на нього [PERSON] не отримав, право власності на вказане нерухоме майно не зареєстроване. При цьому суд враховує наступне. Статею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу. Жодною інструкцією не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до вимог ст.22 КпШС України, чинного на час будівництва нового будинковолодіння і його завершення, майно, нажите подружжям за час шлюбу, було його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя мав рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користувалося рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічна норма містилася у ст.16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 р., згідно якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, належало їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулювалось цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, у рамках розгляду даної справи суд враховує правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 р. у справі № 636/4052/18, щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки презумпція спільності права власності подружжя діда і баби позивачів на будинковолодіння [ADDRESS] жодним з них за життя спростована не була, суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача про те, що вказане нерухоме майно було особистою власністю [PERSON] , та приходить до висновку, що воно було спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідних до даних технічного паспорту (а.с.11-14) спірне будинковолодіння [ADDRESS] складається із житлового будинку А загальною площею 109,3 кв.м житловою площею 58,4 кв.м, каплички Б, огорожі № 1, Ѕ воріт № 2, огорожі № 3, криниці № 4. Дійсна вартість на даний час становить 307814 грн. (а.с.20). Після смерті [PERSON] , що настала [INFO] (а.с.10) відкрилась спадщина на належну йому Ѕ частину спірного будинковолодіння по [ADDRESS] , яку у порядку ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) прийняли дружина померлого [PERSON] та його син [PERSON] у рівних частках, однак, своїх спадкових прав не оформили. [PERSON] стала власником ѕ частин будинковолодіння, а батько позивачів [PERSON] успадкував ј його частину. Обставина щодо фактичного вступу вказаних спадкоємців у володіння спадковим майном підтверджується даними, які містяться у довідці виконкому Загвіздянської сільської ради від 02.02.2017 р. № 270 (а.с.38). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги були, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого (ст.529 ЦК УРСР). Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті [INFO] (а.с.9) [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме на: спірне будинковолодіння № [NUMBER] та ѕ частини спірного будинковолодіння [ADDRESS] . Спадщину прийняли троє спадкоємців за законом першої черги - діти померлої [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які у передбачений законом строк подали до Тисменицької державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (а.с. 93-94, 102). Крім того, [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, після смерті [PERSON] батько позивачів [PERSON] успадкував 1/3 частину будинковолодіння [ADDRESS] , ставши власником Ѕ частини нового будинковолодіння (ј після смерті батька + ј після смерті матері); інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] успадкували кожен по 1/3 частині будинковолодіння [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст.1220 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] (а.с.8), відкрилась спадщина на належні йому 1/3 частину будинковолодіння [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] як неповнолітні діти померлого прийняли спадщину у порядку ч.4 ст.1268 ЦК України, крім того, подали заяви до нотконтори про прийняття спадщини у порядку ст.1269 ЦК України (а.с. 105, 107). Інший спадкоємець за законом першої черги - матір позивачів [PERSON] у нотаріальному порядку відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка (а.с.106). У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно та відмовою нотаріуса у видачі їм свідоцтв про право на спадщину за законом позивачі позбавлені можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку. З огляду на викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. За кожним позивачем слід визнати право власності на 1/6 частину будинковолодіння [ADDRESS] . Вирішуючи питання про визнання права власності на нерухоме майно або відсутність тих чи інших правовідносин, суд при задоволенні позову зобов'язаний у необхідних випадках зазначити у резолютивній частині рішення і про ті правові наслідки, які тягне за собою це рішення, усіх співвласників нерухомого майна та їх частки таким чином, щоб у сукупності усі частки складали одну цілу майна, а з метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначаються усі складові нерухомого майна, описані у технічній документації. Тому суд, застосовуючи усі норми матеріального права, які підлягають застосуванню, вирішує також питання про право на спадщину відповідачів [PERSON] та [PERSON] . За кожним з відповідачів слід визнати право власності на 1/3 частину будинковолодіння [ADDRESS] . На підставі наведеного, відповідно до ст. 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), 1216, 1218, 1220, 1261, 1267, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: dismissed