Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

До суду з позовом звернулася [PERSON] до Управління агропромислового розвитку Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, вказавши, що починаючи з 1991 року вона працювала на посаді агронома-насіннєвода управління агропромислового розвитку Новомиргородської районної державної адміністрації. Наказом цієї установи № 9 від 24 липня 1992 року її було звільнено з посади у звязку з ліквідацією установи, за пунктом 1 статті 40 Кодексу Законів про працю України. На дату звільнення у неї було прізвище Димма, після розірвання шлюбу присвоєно прізвище [PERSON]. При звільненні їй не в повній мірі виплачена заробітна плата в сумі 5766,26 гривень за липень 1992 року (допомога у звязку з тимчасовою працездатністю та вихідна допомога), що підтверджується довідкою Управління агропромислового розвитку Новомиргородської РДА №01- 11/299/1 від 28.03.2012р., виданою за підписом начальника установи [PERSON]. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням виплати їй заборгованості по заробітній платі, на що отримувала відповіді про те, що заборгованість відсутня, про те, що відомості отримання заробітної плати, термін зберігання яких становить 3 роки в управлінні не зберігаються, а тому ніяких пояснень щодо неотримання мною коштів відповідач надати не може, тобто чіткої відповіді я не отримала. Таким чином, факт проведення з нею повного розрахунку при звільненні спростовується відсутністю у відповідача та архівних установ Новомиргородського району будь-яких доказів про проведення зі мною повного розрахунку після звільнення з роботи чи фактичне отримання нею цих коштів. Внаслідок довготриваючих глибоких душевних страждань, повязаних з невиплатою їй заробітної плати, вона не мала змоги тривалий час здійснювати лікування своїх хронічних хвороб, які загострювалися і її стан здоровя з кожним роком погіршувався. Від необхідності звернення до різних позасудових інстанцій з вимогою у виплаті заборгованості по зарплаті вона витрачала значну кількість своїх моральних та душевних ресурсів, що також впливало на її стан здоровя, внаслідок чого перебіг її хронічних хвороб тільки погіршувався. Вважає, що незаконними діями посадових осіб Управління агропромислового розвитку Новомиргородської райдержадміністрації, які порушують вимоги діючого законодавства, їй нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює у 10000,00 гривень. Посилаючись на норми чинного законодавства просила суд стягнути з Управління агропромислового розвитку Новомиргородської районної державної адміністрації на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5766,26 гривень та 10000,00 гривень моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши вищевказані пояснення та вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову за такими обставинами. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що у відповідності до наказу № 9 від 24 липня 1992 року управління сільського господарства Новомиргородського райвиконкому Кіровоградської області [PERSON] звільнено з посади агронома насіннєвода у звязку з ліквідацією вказаного управління у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] та копією вищевказаного наказу. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 36 від 16 жовтня 1981 року, вчинений Новомиргородським рай ЗАГС Кіровоградської області [PERSON] розірвала шлюб та їй присвоєно прізвище [PERSON]. В подальшому управління сільського господарства Новомиргородського райвиконкому Кіровоградської області реорганізовано в управління агропромислового розвитку Новомиргородської районної державної адміністрації. Відповідно до статті 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь- яким строком. Суд не погоджується з поясненнями позивача щодо наявності у відповідача на даний час заборгованості перед [PERSON] по заробітній платі (допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю та вихідна допомога), оскільки як вбачається з пояснень допитаної в якості свідка в ході судового розгляду у справі [PERSON], яка на момент звільнення позивача працювала на посаді головного бухгалтера управління сільського господарства Новомиргородського райвиконкому Кіровоградської області при звільненні [PERSON] було виплачено всі суми заробітної плати та після звільнення позивача із займаної посади будь якої заборгованості перед [PERSON] не було. Вказані обставини, крім вищевикладеного, підтверджуються довідкою відповідача за вих. № 01-11\\523\\1 від 17.06.2015 року у відповідності до якої позивач у відповідності до наказу № 9 від 24 липня 1992 року звільнена із займаної посади агронома - насіннєвода з нарахуванням у відомості по нарахуванню заробітної плати по липень місяць по агрономах насіннєводах розрахункових, лікарняних та вихідної допомоги загальним обсягом 5766,26 купонокарбованців. Відповідно до відомості по нарахуванню заробітної плати за липень 1992 року по агрономах насіннєводах кредиторська заборгованість відсутня. Крім того, у відповідності до рішення Маловисківського окружного суду Кіровоградської області від 17 лютого 1993 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Новомиргородського управління сільського господарства та переробної промисловості про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, яке вступило в законну силу, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON], тобто позивачкою на момент розгляду вищевказаної цивільної справи не ставилося питання про стягнення заробітної плати (допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю та вихідна допомоги). Суд, критично ставиться до достовірності довідки відповідача, яка видана [PERSON] відповідачем за вих. № 01-11\\299\\1 від 28.03.2012 року у відповідності до якої [PERSON] була нарахована заробітна плата за липень місяць 1992 року в сумі 5766,26 гривень, оскільки як вбачається з пояснень допитаного в якості свідка начальника управління агропромислового розвитку Новомиргородської РДА [PERSON] вказана довідка видавалася позивачці на її вимогу для представлення до управління Пенсійного фонду України в Новомиргородському районі Кіровоградської області та у ній було помилкового зазначено назву грошової одиниці в якій нараховувалася заробітні плата у 1992 року так як на той час така грошова одиниця як гривня в обігу в державі була відсутня. Вказані обставини підтверджено і під час допиту в якості свідка [PERSON] У відповідності до ч. 2 п. 4 Указу Президента України «Про грошову одиницю в Україні» № 762\\96 від 25.08.1996 року з 24 години 16 вересня 1996 року єдиним законним засобом платежу є гривня. Тобто, станом на момент звільнення позивачки із займаної посади у липні 1992 року заробітна плата у грошовій одиниці - гривня нараховуватися та відповідно виплачуватися не могла, хоча позивачка у ході судового розгляду категорично наполягала на стягненні з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 5766,26 гривень. В ході всього судового розгляду по даній цивільній справі позивачкою не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність у відповідача заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] станом на момент її звільнення та наявності будь яких фактів порушення її трудових прав під час звільнення. Аналіз вищевикладеного беззаперечно переконує суд у тому, що у задоволенні позову, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, необхідно відмовити. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням того, що [PERSON] в ході судового розгляду у справі не було надано до суду належних та допустимих доказів щодо наявності в діях відповідача порушень її законних прав та відповідно належних та допустимих доказів щодо спричинення відповідачем моральної шкоди [PERSON], вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову і у частині стягнення моральної шкоди.

Outcome: approved