Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності сторін на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Позов мотивується тим, що спірне майно придбане в період шлюбу, який зареєстровано 18.11.2000 року та розірвано 15.05.2002 року. Після реєстрації шлюбу 18.11.2000 року, в той же день, позивач уклала договір купівлі-продажу, відповідно до якого придбала спірне майно. Маючи намір розірвати шлюб сторони у 2002 році домовились про порядок поділу спільного майна, позивач виплатила відповідачу 50058(п`ятдесят тисяч п`ятдесят вісім) грн. у якості грошової компенсації вартості його частки у спільному сумісному майні, про що складено розписку про отримання грошей. На час укладання усного договору поділу майна не вимагалось нотаріальне посвідчення зазначених правочинів, що перешкоджає позивачу на теперішній час розпоряджатися майном. Від позивача надійшла заява в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу у її відсутність та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань, відзиву до суду не надавав. Суд застосував заочний розгляд справи. Судом встановлено: Сторони зареєстрували шлюб 18.11.2000 року (а.с.10), який 15.05.2002 року розірвано відділом РАЦС (а.с.11). 18.11.2000 року позивач уклала договір купівлі-продажу відповідно до якого придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.9). 01.03.2002 року відповідач написав розписку, відповідно до якої він отримав від позивача гроші в сумі 50058(п`ятдесят тисяч п`ятдесят вісім) грн., що є еквівалентом 9270 умовних одиниць, у якості грошової компенсації вартості його частки квартири, що знаходиться у їхній спільній сумісній власності. Матеріальних вимог до позивача не має (а.с.12). Листом приватного нотаріуса Гребенюк І.М. від 30.05.2018 року позивачу роз`яснено підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя (а.с.13). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності СК України, ЦК України (2004 року), застосуванню підлягають положення КпШС України, Цивільного кодексу 1963 року та Закону України «Про власність». Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. З наданих доказів суд встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі. В позовній заяві позивач зазначає, що між сторонами, перед розірванням шлюбу, укладено усну угоду про поділ майна подружжя, що підтверджується відповідною розпискою. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки, зі змісту розписки неможливо встановити дії позивача та відповідача на встановлення, зміну або припинення своїх цивільних прав або обов`язків щодо поділу спірного майна. Відповідно до ст.41 ЦК УРСР 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення , зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до ст.44 ЦК УРСР 1963 року, повинні складатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Інших позовних вимог крім припинення права спільної сумісої власності та визнання права власності позивачем не заявлено. Відповідно до ст.79 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, позивачем не надано допустимих доказів припинення права спільної сумісної власності, тому вимога про визнання права на все спірне майно є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed