Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

До суду звернулися позивачі [PERSON], та [PERSON], з позовом про визнання умови договору недійсною, розірвання договору та стягнення коштів (в порядку захисту прав споживача) до відповідача ФОП [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог: публічне акціонерне товариство комерційний банк « ПРИВАТБАНК» та Публічне акціонерне товариство «Акцент Банк», згідно якого просить визнати недійсним п. 4 договору № GP 1809 від 22 березня 2015 року, укладеного між [PERSON], та ФОП [PERSON], щодо неповернення коштів. Розірвати договір № GP 1809 від 22 березня 2015 року, укладеного між [PERSON]М та ФОП [PERSON] Стягнути з ФОП [PERSON], на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 38093.72 грн., з яких 15000 грн., - тіло сплаченого кредиту, 13093.72 грн., - відсотки по кредиту. Стягнути з відповідача ФОП [PERSON], на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 25440 грн., з яких 15000 грн., - тіло сплаченого кредиту, 10440 грн., - відсотки за користування кредитом, посилаючись на наступне: 22.03.2015 року до них додому за місцем проживання зайшли декілька чоловіків та запропонували замовити та придбати у них металопластикові вироби, а також запропонували зробити балкон у їх квартирі, обладнавши його з металопластикового профілю. Особи, які прийшли, вмовили їх, що не буде будь-яких проблем з облаштуванням балкону на 5-му поверсі без дозвільних документів. Розрахувавши приблизну вартість виготовлення облаштування балкону, яка становить 42262 грн., вони погодились з пропозицією. В зв'язку з цим між позивачем [PERSON], та відповідачкою було укладено договір № GP 1809 від 22 березня 2015 року про виготовлення та встановлення балкону. Після підписання договору, позивач 1 також підписала договір про надання споживчого кредиту з ПАТ «Акцент-Банк» на суму 15000. Сума кредиту з урахуванням його подорожчання складає 38093.72 грн. Загальна вартість товару з урахуванням кредиту буде становити не 42262 грн., а 63534.74 грн. Також [PERSON], позивач 2 по справі через послугу КБ «ПРИВАТБАНК» «миттєва роз строчка» через термінал КБ «ПРИВАТБАНК» зі своєї картки встановив регулярний платіж в сумі 1060 грн. на 24 міс., на погашення заборгованості по картці № 2222…5802 на загальну суму 15000 грн. Позивач 2 ніякого договору не підписував та з його текстом ознайомився тільки після його підписання позивачем 1 та внесення коштів. Ознайомившись детально з договором № GP 1809 від 22 березня 2015 року та кредитним договором, позивачі дізнались, що загальна вартість товару з урахуванням кредитів буде становити не 42262 грн., а 63534 грн. 72 коп.. загальна вартість її кредиту складає 25440 грн. В самому договорі взагалі немає будь-яких посилань на те, що частину коштів сплачує позивач 2, а не позивач 1. З картки «ПРИВАТБАНКА» позивача 2 кошти списуються взагалі на погашення якоїсь заборгованості по картці № 2222…5802 невідомо на чиє ім'я. Після того як вони сплатили кошти, 23.03.2015 року вони побажали відмовитись від договору так як стало зрозуміло, що без відповідної дозвільної документації на облаштування балкону, виконавець не зможе виконати своїх зобов'язань за договором. Звернувшись до відповідача з відповідною заявою вони попрохали повернути сплачені кошти та розірвати договір. Однак відповідач відмовився повернути їм кошти та кошти до сьогоднішнього дня не повернені. Також відповідач не надав будь-якої технічної документації з приводу замовлення та не надав специфікації до договору. На сьогоднішній день виконавець так і не при ступив до виконання підготовчих робіт по обладнанню балкону, а такі роботи вже повинні бути проведені, так як в договорі строк для виконання робіт 21 робочий день, сплив 20 квітня 2015 року. Виконавець не звертався до них чи будь-якої дозвільної організації з проханням надати дозвіл на виконання таких робіт, так як облаштування балкону на п'ятому поверсі багатоповерхового будинку. Таким чином їм стало зрозуміло, що у встановлений договором строк тобто 20.04.2015 року виконавець не зможе об'єктивно виконати умови договору. Крім того в договір включено такі умови: п. 2.2. договору передбачено внесення завдатку в сумі 30000 грн., а п. 3.1. договору передбачено, що замовник повинен сплатити решту коштів 12262 грн., протягом 20 днів з моменту внесення завдатку, та в разі невиконання цієї умови, відповідно до п. 4 договору, сума завдатку замовнику не повертається на підставі ст. 571 ЦК України. Таким чином вони сплатили 30000 грн., на користь відповідача, при цьому з її боку будь-яких дій, спрямованих на виконання умов договору здійснено не було. Фактично відповідачка отримала кошти в сумі 30000 грн., а умови договору викладені таким чином, що навіть при невиконанні відповідачкою умов договору, вона залишає сплачені кошти, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали в повному об'ємі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також позивачі пояснили, що будь-яких дій на виконання укладеного договору відповідач не вчинила, але відмовилась з ними зустрічатись та розірвати даний договір, коли вони звертались до неї з також вимогою. Вони на сьогоднішній день продовжують сплачувати кошти на погашення кредиту, які, як на їхню думку, відповідач, обманним шляхом, отримала з них, достовірно знаючи , що роботи за укладеним договором так і не будуть виконані. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, при цьому пояснила, що згідно чинного законодавство сторони є вільними в укладені договору та виборі контрагента. При укладанні спірного договору ніхто на позивачів не чинив тиску, тому укладений між сторонами договір є дійсним. Якість виробу, передбаченого в договрі, підтверджується специфікацією. Крім того були зроблені технічні креслення, зняті розміри та наданий час виготовлені конструкції за даним договором. Дані конструкції пристосовані до вимірів та замовлення позивачів, тому не можуть бути використані іншим чином. І при розірванні договору її довіритель понесе збитки. Що стосується невиконання робіт до даного часу, то позивачі у відповідності з п. 4 та 2.1 укладеного договору не сплатили повну суму в двадцятиденний строк, і при оплаті даної суми робота буде виконаною. Представники третіх осіб, що не заявляють само стійні вимоги на предмет спору: ПАТ КБ «ПРИВА ТБАНК» та ПАТ «Акцент банк» в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно наданих письмових заперечень проти задоволення позовних вимог заперечували, виходячи з того, що між позивачами та банківським установами було укладено кредитні договори. Відповідно до яких банківськими установами були надана грошові кошти у строкове оплатне користування для придбання товару та послуг, які позивачі зобов'язувались повернути. Банком в повному обсязі виконані взяті на себе зобов'язання перед позичальниками та перераховані кошти на придбання товару (послуг). Позивачі в повному обсязі були ознайомлені з умовами кредитного договору. Крім того позичальниками заяви про відкликання згоди на укладення договору споживчого кредиту до банку не направлялась, за таких обставин просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши осіб, що брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступними підставами. Судом встановлено, що 22.03.2015 року позивачам з боку представників відповідача було запропоновано замовити та придбати металопластикові вироби, а також зробити балкон у квартирі позивачів, обладнавши його з металопластикового профілю. При цьому позивачі були завірені, що не буде будь-яких проблем з облаштуванням балкону на 5-му поверсі без дозвільних документів. Розрахувавши приблизну вартість виготовлення облаштування балкону, яка становить 42262 грн., позивачі погодились з пропозицією. В зв'язку з цим між позивачем [PERSON], та відповідачкою було укладено договір № GP 1809 від 22 березня 2015 року про виготовлення та в становлення балкону. Після підписання договору, позивач [PERSON], підписала договір про надання споживчого кредиту з ПАТ «Акцент-Банк» на суму 15000. Крім того позивач [PERSON], через послугу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» «миттєва розстрочка» через термінал КБ «ПРИВАТБАНК», який принесли з собою представника відповідача, зі своєї картки встановив регулярний платіж в сумі 1060 грн. на 24 міс. на погашення заборгованості по картці № 2222…5802 на загальну суму 15000 грн. Таким чином судом встановлено, що позивачами були перераховані кошти в сумі 30000 грн., як задаток у відповідності з п.2.2 укладеного договору. Згідно розділу 3 укладеного між сторонами договору було встановлено, що загальна вартість виробу складає 42262 грн. Борг до передачі у власність повинен бути по гашений замовником не пізніше 20 днів з дня внесення завдатку. А після проведення повного роз рахунку виконавець зобов'язується протягом 21 робочих днів з моменту укладення договору передати у власність замовника виготовлений виріб. Таким чином судом встановлено, що між сторонами був укладений договір підряду. Відповідно ч. 1,2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовник), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатись на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на іншу роботу з переданням її результату замовнику. Крім того, так як позивачі є споживачами взятих відповідачем на себе зобов'язань на правовідносини , що діють між сторонами поширюються норми ЗУ «Про захист прав споживачів» Судом встановлено, що після укладення договору позивачі намагались вирішити питана щодо розірвання укладеного договору, але відповідач відмовилась розірвати договір та повернути кошти позивачам, що п підтверджується завою та повідомленням про вручення поштової кореспонденції відповідачу. З аналізу укладеного між сторонами договору вбачається що п. п. 2.2. договору передбачено внесення завдатку в сумі 30000 грн., а п. 3.1. договору передбачено, що замовник повинен сплатити решту коштів 12262 грн., протягом 20 днів з моменту внесення завдатку, та в разі невиконання цієї умови, відповідно до п. 4 договору, сума завдатку замовнику не повертається на п підставі ст. 571 ЦК України. п.1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав позивачів встановлено, що \~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. п. 3. ЗУ «Про захист прав споживачів» педбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; Згідно п. 4. ЗУ «Про захистправ споживачів» - перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Даючи оцінку, укладеному між сторонами договору, суд вважає, що викладені в ньому умови є несправедливими для споживача, тобто для позивачів по справі, та забезпечують в будь-якому випадку лиш права відповідача (виробника продукції), а саме уникнення ним відповідальності, можливості не виконувати взяті на себе зобов'язання та інше. Так згідно п. 3.1. договору передбачено, що замовник повинен сплатити решту коштів 12262 грн., протягом 20 днів з моменту внесення завдатку, та в разі невиконання цієї умови, відповідно до п. 4 договору, сума завдатку замовнику не повертається на підставі ст. 571 ЦК України. Проте в договорі не передбачено кореспондуючої відповідальності виробника, яка встановлена абз. 2 ч. 1 ст. 571, а саме якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові задаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що в договорі, укладеному між позивачем [PERSON], та відповідачем обмежені права позивача як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦК України, його положення не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі та в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими та порушують вимоги чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цього кодексу. За такими підставами суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним п. 4 договору № GP 1809 від 22 березня 2015 року. укладеного між сторонами щодо неповернення коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно не можливим, замовник має право відмовитись від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Так як відповідачем, після укладання договору не вчинено жодних дій на виконання умов цього договору, а саме не виконані роботи з виготовлення виробу (балкону). Суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та розірвати договір № GP 1809 від 22 березня 2015 року, укладеного між [PERSON]М ,. та ФОП [PERSON] При цьому доводи представника відповідача про те, що конструкції за замовлення позивача [PERSON]В,. виготовлені відповідно до здійснених замірів суд вважає безпідставними, так як суду не надано жодних доказів того, що такі роботи є виконаними. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно, або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, тобто отримане однією із сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України, тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Так як судом визнаний недійсним п.4 договору № GP 1809 від 22 березня 2015 року, укладеного між сторонами, суд вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги та стягнути користь позивача [PERSON], грошові кошти в сумі 28093.72 грн., з яких 15000 грн., - тіло сплаченого кредиту, 13093.72 грн., - відсотки по кредиту, що підтверджується наданими банком висками по особовому рахунку. Також суд вважає, що з відповідача на користь [PERSON], грошові кошти в сумі 25440 грн., з яких 15000 грн., - тіло сплаченого кредиту, 10440 грн., - відсотки за користування кредитом,що підтверджується наданими банком виписками по собовим рахункам. Так як позивач [PERSON] будь-якого договору з відповідачем не підписував, а сплачена ним сума взагалі має призначенням не оплату за договором № GP 1809 від 22 березня 2015 року, а погашення заборгованості по якійсь картці № 2222…5802. Стосовно даної картки взагалі невідомо куму вона належить та за що позивачем [PERSON]О,. сплачені грошові кошти. В свою чергу отримання даних коштів відповідачем не заперечується. При цьому згідно позовних вимог позивач [PERSON]М, просила стягнути з відповідача на її користь 38093.72 грн., проте суд вважає, що в даному випадку допущена арифметична помилка., так як позивач обґрунтовуючи дану суму та просить стягнути з відповідача 15000 грн., - тіло сплаченого кредиту, 13093.72 грн., - відсотки по кредиту, що в сумі складатиме 28093.72 грн., тому позовні вимоги в цій частині судом задовольняються частково . Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн., 60 коп Крім того з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1102 грн.,40 коп., так як відповідач є юридичною особою, і позовні вимоги позивача задоволенні.

Outcome: partial