Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , посилаючись на те, що 22 вересня 2018 року між ним та відповідачем укладено договір позики (розписки), згідно з яким позивач передав [PERSON] грошові кошти в сумі 250 000 гривень із зобов`язанням повернути гроші в термін не пізніше трьох днів з моменту отримання вимоги про повернення грошових коштів. 18.03.2019 року позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення грошових коштів в строк не пізніше тридцяти днів з моменту отримання вимоги. З 23.01.2019 року (день отримання вимоги боржником) по день звернення до суду із позовом відповідач своє зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 250491, 25 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, через канцелярію суду надав заяву в якій клопотав про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву до суду не надходив. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 22 вересня 2017 року відповідач отримав від позивача кошти в розмірі 250000 гривень, які зобов`язувався повернути в строк не пізніше трьох днів з моменту отримання від [PERSON] вимоги про повернення боргу (а.с. 6). Як зазначив в позові, 18.03.2019 року [PERSON] направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів отриманих за розпискою від 22.09.2018 року в строк не пізніше тридцяти днів з моменту отримання боргу (а.с. 7). Вказана вимога була отримана відповідачем 23.03.2019 року, про що свідчить Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу № 85500 0039576 4 (а.с.8). Станом на день подачі позову (12.07.2019) відповідач не повернув йому суму боргу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами було укладено договори позики, за умовами яких позивач надав відповідачу у борг 250 000 гривень, а останній зобов`язувався повернути вказані суми в строк не пізніше трьох днів з моменту отримання письмової вимоги. Даний факт підтверджується письмовою розпискою, складеною та підписаною відповідачем 22.09.2017 року (а.с. 6). Відповідач відзив на позов не подав, тож докази зворотного матеріали справи не містять. Ст. ст. 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ст. 625 ЦК України встановлюється відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статі, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 коментованої статті, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що обов`язок виконати грошове зобов`язання виник у відповідача 23.04.2019 року проте станом на час звернення позивача із позовом до суду кошти не повернути, тож строк прострочення складає 81 день. Відповідно до розрахунку наданого позивачем інфляційне збільшення суми боргу складає 491, 25 гривень, що є вірним та узгоджується вимогами ЦК України. Згідно з частинами 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права що до здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та зважаючи на те, що фактично отримані та використані [PERSON] кошти в добровільному порядку [PERSON] не повернуті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2504,91 гривень.

Outcome: partial