Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася [PERSON] з вказаним позовом в якому зазначила, що з 06 грудня 2007 року по 21 травня 2014 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] Від вказаних стосунків в них є спільна дитина - син [PERSON], [INFO]. Під час цих стосунків вони проживали у квартирі відповідача, де також проживала її донька [PERSON], 2001 року народження. Через регулярні сварки та скандали, які відповідач влаштовував в тому числі і у присутності дітей, 21 травня 2014 року вона вимушено переїхала з дітьми в інше помешкання - орендовану квартиру. З того часу вони стали проживати з відповідачем окремо. 24.11.2014 року [PERSON] приїхав до неї за місцем проживання, влаштував скандал під час якого побив її. Також 16 лютого 2015 року [PERSON] знову прийшов за місцем її проживання та коли вона вийшла з дітьми забрав сина та повідомив, що відведе його до дитячого садочку. Проте з того часу син дитячий заклад не відвідує, перебуває за місцем проживання батька, який дозволяє бачити сина лише за попереднім погодженням з ним, безпідставно перешкоджає забрати сина додому. Зазначила, що вона дуже любить свого сина, має бажання та можливість повноцінно займатися його вихованням, утримувати його, надавати необхідне медичне забезпечення та забезпечити його навчальний процес у школі. На даний час вона офіційно працює, має житло, позитивно характеризується, ніколи не притягувалася ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності., на обліках в нарко- та психдиспансерах не перебуває. За таких обставин просить визначити місце проживання її сина - [PERSON], [INFO] разом з нею. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що дійсно з 06 грудня 2007 року він перебував у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] від цих стосунків вони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. також [PERSON] мала від інших стосунків доньку [PERSON]. Під час їх спільного проживання він турбувався про їх сім'ю, утримував її. 21.05.2014 року без жодних пояснень [PERSON] пішла з квартири, в якій вони проживали, при цьому забрала дітей. Просив врахувати, що під час їх спільного проживання [PERSON] часто виїжджала за кордон та фактично діти залишалися на його турбуванні. Після того, як [PERSON] переїхала від нього він дізнався, що остання також їздила за кордон при цьому залишила дітей на зовсім сторонньою людину - подругу, яка зовсім не піклувалася про них. З того часу він забрав сина та став ним опікуватися. При цьому зазначив, що син проживає разом з ним, має окрему кімнату, він забезпечений всім необхідним, відвідує дитячий садочок та записаний на облік до школи. Між ним та сином склалися дуже приязні, міцні стосунки, [PERSON] дуже любить його та бажає проживати з ним, при цьому повертатися до матері він не бажає, про що відкрито заявляє. Представник служби у справах дітей Хмельницької міської ради вважала, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Зазначила, що за висновком органу, який був складений за результатами відповідного дослідження неповнолітній [PERSON] проявляє дуже міцний психологічний зв'язок саме з батьком, та бажає перебувати саме з ним, натомість з матір'ю у нього набагато слабкіший зв'язок. Таким чином вважала, що виходячи з інтересів дитини, місцем його проживання слід залишити з батьком. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, перевіривши матеріали справи та допитавши свідків, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, і це ніким не оспорювалося, що з 06 грудня 2007 року сторони перебувають у фактичних шлюбних стосунках. З 21 травня 2014 року вони припинили такі стосунки та стали проживати окремо. Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження дитини серія [NUMBER], яке видане відділом РАЦС по місту Хмельницькому Хмельницького МРУЮ від 27.11.2008 року, в якому сторони зазначені як батьки дитини. Також відповідачем було визнано, що з 16 лютого 2015 року фактично син [PERSON] проживає з ним за адресою: [ADDRESS]. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] знає, оскільки товаришували. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], 2008 року народження. З 21.05.2014 року, через сварки, вони перестали проживати разом: [PERSON] забрала дітей та стала проживати за іншою адресою. З часу коли вони стали проживати окремо відповідач часто навідувався до [PERSON], спілкувався з сином. Жодних перешкод у спілкуванні з сином [PERSON] відповідачу не чинила. Приблизно у березні 2015 року [PERSON] забрав сина до себе та не давав бачитися з ними позивачці. Також зазначила, що відповідач всіляко налаштовує дитину проти матері. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках: проживали як одна сім'я, мають спільну дитину - сина [PERSON], 2008 року народження. У 2014 році від сина їй стало відомо, що останній побачив на телефоні [PERSON] смс-повідомлення від іншого чоловіка, при цьому [PERSON] досить часто виїжджала за кордон. Через ревнощі сина між ними виникали сварки та у травні 2014 року [PERSON] переїхала від сина та стала проживати окремо. Також зазначила, що більше півроку [PERSON] проживає разом з батьком, та вона інколи допомагає сину в догляді за онуком. Пояснила, що вона неодноразово спілкувалася з онуком, який не бажає уходити від батька та йти до матері. Вона була неодноразово свідком того, що коли мати проходила аби забрати сина до себе. Останній не бажав йти до неї та хотів залишитися з батьком. Згідно ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюються як засіб виконання ними своїх обов'язків щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Приписами частин першої та другої ст.161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Конвенцією від 20.11.1989 року закріплений принцип 6 згідно якого дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Він повинен, коли це можливо, рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків коли наявні виключні обставини, бути розлучений зі своєю матір'ю. Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON]; офіційно працевлаштована, має житло, яке було обстежено працівниками органу опіки та піклування Хмельницької міської ради та за висновками яких у ньому створені належні умови для проживання дитини. Крім того, [PERSON] на обліках в наркологічному чи психіатричному диспансерах не перебуває, не притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, позитивно характеризувалася за останнім місцем проживання, має на утриманні ще іншу дитину - доньку [PERSON]. Згідно наданого суду висновку за результатами психологічного обстеження [PERSON] від 14.02.2015 року, яка була дана психологом ХОДЛ [PERSON] встановлено, що зважаючи на психотравмуючу ситуацію в сім'ї (зі слів матері батько ображав її у присутності дитини) хлопчик емоційно не стійкий проявляє агресію, в той же час є пригніченим і тривожним. Встановлено, що дитина прив'язана до матері. Також встановлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.04.2015 року [PERSON] був визнаний винним та засуджений у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України та останньому призначено покарання у виді штрафу у сумі 850 гривень (50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян). Вироком суду останній був визнаний у тому, що він, 24 листопада 2014 року о 9-00 годині, перебуваючи у помешканні потерпілої [PERSON], під час сварки, на ґрунті ревнощів штовхнув останню в груди, від чого вона впала на підлогу, після чого долонею руки завдав їй декілька ударів по обличчю, а потім рукою вдарив її голову потилицею об підлогу, внаслідок чого потерпілій буди спричиненні легкі тілесні ушкодження. Згідно наданого висновку органу опіки та піклування, який був затверджений заступником міського голови виконавчого комітету Хмельницької міської ради, орган опіки та піклування вважає неможливим визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON] Як вбачається з висновку, обґрунтовуючи свою позицію органом опіки та піклування було зазначено, що [PERSON] не надала жодних документів, які б підтверджували наявність у неї самостійного доходу та зареєстрованого місця проживання, натомість батько дитини - [PERSON] має постійне місце проживання, де у хлопчика є окрема кімната, працює, спиртними напоями не зловживає, наркотичних речовин не вживає. Разом з цим суд звертає свою увагу на те, що згідно досліджених у справі доказів, встановлено, що [PERSON] офіційно працює, має постійне місце проживання, яке оглядалося працівниками органу опіки та піклування. До того ж у своєму висновку органом опіки та піклування не зазначено жодних об'єктивних, поважних та виключних причин (з огляду на положення Конвенції) через які дитина доцільно розлучити малолітню дитину з матір'ю. За таких обставин суд критично сприймає наданий висновок органу опіки та піклування для вирішення даного спору. Також судом не приймаються до уваги і посилання відповідача на те, що позивач часто виїжджала за кордон та залишала без догляду дітей. Так, згідно досліджених в судовому засіданні відомостей з Головного центру обробки спеціальної інформації від 06.08.2015 року встановлено, що дійсно за період з травня 2011 року по квітень 2015 рік [PERSON] 49 разів виїжджала за кордон України. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначив, що [PERSON] виїжджала за кордон та залишала без догляду дітей, проте жодних доказів про те, що остання притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов'язків суду не надано. Таким чином, сам по собі факт виїзду за кордон не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved