Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду з заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Добропільський міський ВДРАЦС СМУМЮ (м. Харків). Заява обґрунтована тим, що [INFO] в місті Донецьку помер батько заявника - [PERSON] , [INFO] , уродженець села Мирове, Шумського району Тернопільської області. При зверненні до Добропільського міського ВДРАЦС СМУМЮ (м. Харків), для реєстрації смерті батька заявник отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у зв`язку з чим був змушений звернутися до суду з даною заявою. Встановлення факту смерті батька заявнику необхідно для державної реєстрації смерті державним органом влади на території України та отримання відповідного свідоцтва про смерть задля реалізації соціальних гарантій та вчинення в подальшому дій відносно спадщини. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського ВДРАЦС СМУМЮ (м. Харків), в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений. Від начальника відділу надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується долученою копією паспорта заявника та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.10.2019 року № 1422-5000219278. Батьками заявника [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується долученою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 липня 1986 року. Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 612 від 28.09.2020 року та копії довідки про причину смерті № 612 від 28.09.2020 року, які видані лікарем Центральної міської клінічної лікарні №1 м. Донецька, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в Ленінському районі м. Донецька від дихальної недостатності, двобічної вірусної пневмонії. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженець села Мирове, Шумського району Тернопільської області, [INFO] помер в Ленінському районі м. Донецька, про що відділом РАЦС Єнакіївського міського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР складено актовий запис №1352 від 02 жовтня 2020 року. Факт смерті та захоронення [PERSON] також підтверджує фотознімок з місця поховання та копія свідоцтва про поховання. Вищевказані досліджені документи, а саме копія лікарського свідоцтва про смерть, копія довідки про причину смерті та оригінал свідоцтва про смерть - видані органами та закладами м. Донецька та м. Єнакієве, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої начальником Добропільського міського ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області №20.31-61-537 від 12.11.2020р. вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Донецьку, було відмовлено, так як заявником пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». З повідомлення начальника Добропільського міського ВДРАЦС СМУМЮ (м. Харків) від 13.11.2020 року №20.31-13-1780 вбачається, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян та в архіві відділу актовий запис про смерть [PERSON] , який помер [INFO] в м. Донецьку, не виявлено. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості копії лікарського свідоцтва про смерть, копії довідки про причину смерті та копії свідоцтва про смерть, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», будь-який акт, виданий у зв`язку з діяльністю збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті та дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для державної реєстрації смерті державним органом влади на території України та подальшого отримання законного свідоцтва про смерть свого батька з внесенням його до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та для безперешкодного використання свідоцтва про смерть, яке буде створювати правові наслідки. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved