Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

До суду звернулась із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про відшкодування витрат на утримання спільного майна. Із матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 12.09.1997, що був зареєстрований Куйбишевським відділом РАГС м. Донецька, актовий запис № 381. Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.09.2014 у справі №619/3326/14-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, однак сторони не проживали однією сім`єю та не вели сумісного господарства та не мали спільного бюджету з 2009 року. Під час шлюбу в грудні 2007 року подружжям було придбано будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2007, запис в реєстрі 3788. Відповідно до Рішення селищної ради про перейменування топонімів Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 3 від 24.09.2015 «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів на території населених пунктів Солоницівської селищної ради» пров. Петровського було перейменовано в [ADDRESS] . З 2009 року і по теперішній час відповідач в зазначеному будинку з сім`єю не проживає. В спірному будинку продовжували проживати тільки позивач з донькою, [PERSON] , [INFO] . Тобто вже з 2009 року належний житловий стан зазначеного будинку повністю забезпечувався позивачем. Всі витрати на утримання будинку з 2009 року здійснювались позивачем, комунальні платежі за вказаний будинок сплачувались з 2009 року і по теперішній час в повному обсязі виключно позивачем. За ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За ч. 1 ст. 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Протягом останніх трьох років позивачем були понесені наступні витрати на утримання спільного майна: Будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить позивачу та відповідачу, підключений до мережі постачання природного газу. Згідно довідки ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» від 28.05.2021 № 617-лв-6898-0521 витрати позивача за спожитий природний газ за період з 01.05.2018 по 31.05.2021 наступні. Згідно вказаної довідки ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» від 28.05.2021 № 617-лв-6898-0521 заборгованість по вказаному в довідці особовому рахунку відсутня. Витрати позивача за спожитий природний газ за період з 01.05.2018 по 31.05.2021 склали 35236,10 грн. Будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить позивачу та відповідачу, підключений до мережі постачання електроенергії. Згідно довідки АТ «Харківобленерго» від 28.05.2021 витрати позивача за спожиту електроенергію за період з 19.07.2018 по 25.12.2018 наступні. Згідно довідки ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» від 28.05.2021 витрати позивача за спожиту електроенергію за період з 08.03.2019 по 11.05.2021 наступні. Цією довідкою також підтверджується, що поточний борг станом на дату видачі відсутній. Витрати позивача за спожиту електроенергію за період з 19.07.2018 по 11.05.2021 склали 10954.98 грн. Будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить позивачу та відповідачу, не підключений до мережі водопостачання, оскільки така відсутня в місцезнаходженні будинку. На подвір`ї зазначеного будинку знаходився колодязь, але вода в ньому стала не якісною, та води стало не вистачати для обслуговування будинку. Тому позивач змушена була в 2020 році організовувати водопостачання зазначеного будинку шляхом спорудження водоносної свердловини. Від водоносної свердловини вода була проведена в будинок. Для забезпечення будинку гарячою водою було встановлено водонагрівач. Витрати позивача на забезпечення будинку холодною та гарячою водою склали: у вересні 2020 року вартість встановлення водоносної свердловини та підключення її до мережі водопостачання будинку 16860,00 грн = 8700,00+8160,00 (накладна № 2575 від 20.09.2020 та накладна № 2585 від 22.09.2020); у травні 2021 року придбано та встановлено водонагрівач вартістю 3031,00 грн (фіскальний чек ТОВ «Комфі трейд» від 04.05.2021). Разом витрати позивача на організацію забезпечення будинку холодною та гарячою водою склали 16860,00 грн + 3031,00 грн = 19891,00 грн. Разом витрати позивача на утримання будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить позивачу та відповідачу, за період з червня 2018 року по травень 2021 року включно склали: - 66082,08 грн (35236,10 + 10954,98 + 19891,00). Позивач просить стягнути з відповідача половину витрат на утримання спільного майна, понесених позивачем за останні три роки, а саме 33041,04 грн, а також правничу допомогу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. У судовому\~засіданні відповідач\~ [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити та вказав, що відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке, до речі, надала сама позивачка єдиним власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] є позивач - [PERSON] . Згідно ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. На даний момент відсутнє рішення суду, що набрало законної сили - про визнання будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та про визнання за ним - [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на спірний будинок. Крім того, відповідач з 2009 року із сім`єю не проживав, шлюбні відносини між подружжям було припинено, сторони не вели сумісного господарства та не мали спільного бюджету з 2009 року, сумісно не користувалися комунальними послугами однак, відповідач матеріально утримував доньку від шлюбу із колишньою дружиною. Тільки рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12.11.2021 між подружжям розділено спірний житловий будинок із надвірними будівлями в 1/2 частині кожному, рішення ще не набрало законної сили. Таким чином, тільки з 12.11.2021 відповідача можна вважати співвласником спірного майна, відносно утримання якого у відповідача з`являться відповідні обов`язки. Тобто, всі витрати на утримання спірного майна позивач понесла у період 2018-2021 років, як єдиний власник та користувач спірного майна, яке і на даний час належить їй на праві власності, коли позивач без згоди співвласника житлового будинку приймала рішення про необхідність утримання житлового будинку, а також розмір такого матеріального утримання. При цьому у судовому засіданні позивач не довела необхідності утримувати спірне майно саме у наведеній вказаній сумі, а також без узгодження даної суми із відповідачем, так як позивач ніколи не визнавала відповідача співвласником спірного житлового будинку, що і підтвердила представник позивача у судовому засіданні. Також суд повинен врахувати, що позивач в частині позовних вимог пропустила строки позовної давності і не вказала поважних причин для такого пропуску. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів. За ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або за законом Відповідно до ч. 1 ст. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За аналогією ч. 1 ст. 360 та ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном спільно, тобто в рівних частках. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. При цьому в судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 12.09.1997, що був зареєстрований Куйбишевським відділом РАГС м. Донецька, актовий запис № 381. Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.09.2014 у справі № 619/3326/14-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, однак сторони не проживали однією сім`єю та не вели сумісного господарства та не мали спільного бюджету з 2009 року, що підтвердили сторони у судовому засіданні. Під час шлюбу в грудні 2007 року подружжям було придбано будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2007, запис в реєстрі 3788. Відповідно до Рішення селищної ради про перейменування топонімів Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 3 від 24.09.2015 «Про перейменування вулиць, провулків, в`їздів на території населених пунктів Солоницівської селищної ради» пров. Петровського було перейменовано в [ADDRESS] . З 2009 року і по теперішній час відповідач в зазначеному будинку з сім`єю не проживає. В спірному будинку продовжували проживати тільки позивач з донькою, [PERSON] , [INFO] . Тобто вже з 2009 року належний житловий стан зазначеного будинку повністю забезпечувався позивачем, що підтвердили сторони у судовому засіданні. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно - позивачка [PERSON] є єдиним власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. На даний момент відсутнє рішення суду про визнання будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та про визнання за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на спірний будинок. Сторони у судовому засіданні погодились, що тільки рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12.11.2021 між подружжям розділено спірний житловий будинок із надвірними будівлями в 1/2 частині кожному. Рішення ще не набрало законної сили. Таким чином, тільки з моменту державної реєстрації права власності відповідача на частину спірного будинку - [PERSON] можна вважати співвласником спірного майна, відносно утримання якого у відповідача з`являться відповідні обов`язки. Тобто, всі витрати на утримання спірного майна позивач понесла у період 2018-2021 років, як єдиний власник та користувач спірного майна, яке і на даний час належить їй на праві власності, коли позивач без згоди співвласника житлового будинку приймала рішення про необхідність утримання житлового будинку, вид такого утримання, а також розмір матеріального утримання і понесених витрат. Як зазначено в частині 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Оскільки, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно єдиним власником, на даний момент, є позивач [PERSON] , то тягар на утримання її власності покладений саме на неї. Також [PERSON] в своєму позові зазначає, що з 2009 року і по теперішній час відповідач в спірному будинку не проживає і не користується житловими та господарчими будівлями і комунальними послугами, не приймає участі у перебудовах спірного майна та його покращенні. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У судовому засіданні встановлено, що спірний будинок обладнаний лічильниками газопостачання, електропостачання, які чітко лічать кількість витраченого газу або електроенергії. Оскільки, відповідач не проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , то позбавлений фізичної можливості користуватися будь якими комунальними послугами. Тобто, всі витрати, які сплатила позивач - є витратами за користування комунальними послугами, якими користується тільки власник будинку та члени її сім`ї. У судовому засіданні представник позивача підтвердила, що відповідач не є членом сім`ї позивача з 2009 року. Витрати, які пов`язанні з організацією водопостачання будинку не підтвердженні будь якими належними доказами. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач на підтвердження своїх витрат додала до позову накладну. Однак на даній накладній відсутні будь які дані про юридичну або фізичну особу-підприємця, яка продала та встановила прилади для водопостачання. Також невідомою особою підписана дана накладна, в судовому засіданні не встановлена особа [PERSON] , та чому саме в такому розмірі він отримав кошти за нез`ясовану щодо необхідності роботу. Також на даній накладній відсутня будь яка печатка, яка б затверджувала підпис. Тому даний доказ є неналежним. Суд критично відноситься в даній частині до розміру понесених витрат та їх необхідності для утримання будинку. Водонагрівач, який придбала позивач - є її особистою власністю та не є предметом утримання житлового будинку, а тому дані витрати, проведені без згоди відповідача - не підлягають стягнення з відповідача. Отже, оскільки у відповідача відсутні підстави для утримання спірного майна, яке наразі на праві приватної власності належить [PERSON] - суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, позивач пропустила строки позовної давності щодо стягнення сум за користування природнім газом за травень -червень-липень 2018 року, в частині позову щодо користування електроенергією за липень 2018 року і не вказала поважних причин для пропуску строку для звернення у суд.

Outcome: dismissed