Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

до суду надійшла позовна заява [PERSON]., згідно якої він просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - [ADDRESS], вказуючи, що він є власником вказаної квартири. Разом з ним в квартирі зареєстровані - його дружина [PERSON], доньки [PERSON] та [PERSON], а також відповідач [PERSON] З 2001 року відповідач не проживає в квартирі, виїхав до Російської Федерації та повертатися не збирається. У добровільному порядку провести виписку з належної йому на праві власності квартири відповідач зробити не може, у зв'язку з чим він змушений звертатися з позовом до суду. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Вказали, що дійсно відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі довгий час. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливими проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. Суд, вислухавши пояснення позивача, третіх осіб, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.07.1999 року на праві спільної, сумісної власності квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.05.2016 року за [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки про належність нерухомих об'єктів, що зареєстровані в КП «Бахмутське БТІ», станом на 31.12.2012 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.46). Згідно акту від 17.08.2016 року за № 01-14/131 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але тривалий час не проживає у вказаній квартирі. Відповідно до заяви від 3.07.2013 року [PERSON] повідомляє, що не претендує на спадщину після померлого [INFO] батька [PERSON], який проживав за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до листа начальника Артемівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Гончарова В.Л. від 11.08.2016 року № 19968/201/01-2016, [PERSON] з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до квартири [ADDRESS] не звертався. Згідно листа в.о. головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральної районної лікарні» Новикової В.Г. від 8.08.2016 року № 2542, [PERSON] на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, з 1.01.2013 року по теперішній час за амбулаторною та стаціонарною допомогою до Бахмутської ЦРЛ не звертався, медична допомога вдома не надавалась. Позивач [PERSON] вказує, що його брат [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але не проживає в ній з 2001 року. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 р. усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно ст. 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з 2001 року без поважних причин, нею не користується, витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - [ADDRESS].

Outcome: approved