Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), в обґрунтування якого зазначено, що 01.09.2009 [PERSON] було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Типову угоду від 01 вересня 2009 року про підготовку фахівця з вищою освітою (далі Угода). Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2015 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря (диплом [NUMBER] ). Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до Списку працевлаштування персонально кожного випускника та направлення МОЗ №58, однак після навчання в інтернатурі (31.07.2017) до міста роботи Андріївської амбулаторії КУ «Бердянський районний ЦПМСД» не прибула, сертифікату про отримання звання лікаря-спеціаліста не надала, та була звільнена згідно п.2 ст.36 КЗПП (лист вих. №145 від 09.02.2018). Необхідний термін роботи відповідач не відпрацював, що відповідно до п. 21 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.2017 №367, зареєстрованого у МЮУ 15.04.1998 №246/2686, свідчить про відмову приступити до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] витрати державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі 86517,11 грн, яка складається з фактичних витрат на навчання 64942,00 грн. та стипендії у розмірі 21575,11 грн., а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. 05.10.2020, 07.10.2020 та 09.02.2021 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити у задоволенні позову, оскільки з позовом не згодна, вважає його безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. При цьому, зазначено, що вказаний спір повинен вирішуватися за правилами адміністративного судочинства. Вважає, що положення ЗУ «Про освіту» від 23.05.1991 та ЗУ «Про вищу освіту» від 17.01.2002 не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, як і не містить делегованої норми права на прийняття КМУ положень про відшкодування вартості навчання. Окрім того, п.14 Порядку хоча і зобов`язує випускника відшкодувати вартість навчання, проте на виконання цього ж порядку Міністерство фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним банком не розробило і не затвердило Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність такого Порядку виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону №1060-ХІІ та Постанови №922 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Зокрема, ч.2 ст.52 ЗУ «Про освіту», якою визначався обов`язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням. 02.11.2020 до суду від Запорізького державного медичного університету надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача не погоджується з викладеними доводами відповідачем у відзиві та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засідання представник позивача - адвокат Кадуліна І.С. позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача - адвокат Забарін А.Ф. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Зазначив, що Запорізький медичний державний університет отримав бюджетні кошти та витратив їх на відповідну підготовку студента, тому збитки університету не нанесено взагалі. Також зазначив, що позивач не конкретизував та не довів складові збитків у заявленій сумі. Для стягнення розміру стипендії відсутні підстави, оскільки згідно угоди передбачено відшкодування вартості навчання, а не стипендії. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що 01.09.2009 відповідача [PERSON] зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. Між навчальним закладом та відповідачем було укладено Типову угоду № 2009 062 від 01 вересня 2009 року про підготовку фахівця з вищою освітою. Згідно укладеної Угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2015 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «лікар», що підтверджується дипломом спеціаліста [NUMBER] від 30 червня 2015 року. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до Списку працевлаштування персонально кожного випускника та направлення МОЗ №58. Відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації №256-О від 07.2015, випускницю 2015 року Запорізького державного медичного університету [PERSON] зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Загальна практика сімейна медицина» до КУ «Бердянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з 03.08.2015 по 31.07.2017. Після закінчення інтернатури перевести [PERSON] на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря Андріївської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КУ «Бердянський районний центр первинної медико-санітарної допомоги». Однак, після навчання в інтернатурі (31.07.2017) до міста роботи Андріївської амбулаторії КУ «Бердянський районний ЦПМСД» не прибула, сертифікату про отримання звання лікаря-спеціаліста не надала, та була звільнена згідно п.2 ст.36 КЗПП (лист вих. №145 від 09.02.2018). Вимоги позову ґрунтуються на тому, що відповідач після закінчення навчання на бюджетній формі не з`явився за направленням на роботу до Андріївської амбулаторії КУ «Бердянський районний ЦПМСД» та не відпрацював там три роки. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. Пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом відшкодування збитків та моральної шкоди. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. З огляду на положення статті 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Проаналізувавши встановлені обставини справи суд доходить до висновку про наявність передбачених законом та угодою правових підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого відповідач здобув освіту у вищому навчальному закладі. Отже, заявлений Запорізьким державним медичним університетом позов у частині стягнення витрат на навчання у розмірі 64942,00 є обґрунтованим та доведеним наявними у матеріалах справи розрахунком фактичних витрат на навчання. Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача стипендії у розмірі 21575,11 грн., яка на його думку відноситься до витрат на навчання, з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням»(чинний на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Пунктом 14 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22серпня 1996року №992 передбачено, що за наявності вказаних в постанові умов випускник зобов`язаний відшкодувати вартість навчання та компенсувати витрати замовника. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати. Отже, з аналізу частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок випускників відпрацювати за направленням; відсутність негативних наслідків за його невиконання, встановлених законом та можливість встановлення порядку відпрацювання в підзаконному акті, але не відповідальності за його порушення. Разом із тим, саме підзаконним актом (постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992) передбачено такий негативний для випускника наслідок як відшкодування ним вартості навчання. Вартість навчання - це вартість тих послуг, які надаються студенту в навчальному процесі. У законодавстві, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, відсутній термін «витрати замовника». Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Про питання стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Стипендія (лат. stipendium - оклад) - постійна чи тимчасова грошова виплата, що надається регулярно (зазвичай щомісяця) учням і студентам середніх спеціальних та вищих навчальних закладів. Підстави призначення стипендії у вищих навчальних закладах встановлені у Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, який поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах і наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Крім того, передбачено ще виплата та правила призначення академічних стипендій, які у відповідному навчальному закладі розробляються відповідно до цього Порядку, затверджуються його вченою (педагогічною) радою за погодженням із органом студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією осіб, які навчаються, а також оприлюднюються не пізніше, ніж за тиждень до початку навчального семестру. Відповідно до пункту 13 Порядку вищі навчальні заклади у межах коштів, передбачених для виплат стипендій, призначають академічні стипендії студентам, курсантам невійськових вищих навчальних закладів згідно з рейтингом успішності, що складається на підставі об`єктивних та прозорих характеристик, прямих вимірів навчальних досягнень здобувачів вищої освіти з кожного навчального предмета (дисципліни) і до якого включаються всі студенти, курсанти невійськових вищих навчальних закладів, які навчаються на певному факультеті (відділенні) за денною формою навчання за відповідним курсом та спеціальністю (напрямом підготовки). Стипендія є матеріальною підтримкою (утримання) студента у вигляді грошових виплат. Якщо вартість навчання є витратами закладу освіти, то стипендія сплачується студенту. Таким чином, до структури всіх витрат, передбачених пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, отримана студентом стипендія не входить. Тобто, стипендію не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання. Тому її стягнення з випускника, який не працював за направленням після закінчення вищого навчального закладе, не можливе. З урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про те, що отримана випускником вищого навчального закладу під час навчання стипендія не входить до вартості навчання, оскільки вона не є складовими витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням. Доводи представника відповідача щодо відсутності порушеного права позивача є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах законодавства. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Запорізького державного медичного університету слід задовольнити частково, а саме: у задоволенні вимоги про стягнення стипендії у сумі 21575,11 грн. слід відмовити, у зв`язку з безпідставністю цих позовних вимог, а в частині стягнення фактичних витрат на навчання у розмірі 64942,00 грн. - слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати у сумі 2102 грн.

Outcome: partial