Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

До суду з позовною заявою звернулася [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна. У подальшому позивачка надала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просила суд визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності, поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаної квартири та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 04 квітня 2005 року між ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» та відповідачем було укладено Договір про інвестування № БАЛ-2-107, згідно з яким ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» зобов'язалося передати у власність [PERSON] квартиру будівельний [ADDRESS], а відповідач зобов'язався прийняти її і сплатити за неї Інвестицію у розмірі 151 689, 90 гривень. 13 квітня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2005/08/167, згідно з яким Банком було надано кредит у розмірі 23 000 доларів США на фінансування інвестування будівництва житла - квартири [ADDRESS]. У подальшому, 15 квітня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 238. 27 лютого 2008 року квартирі під будівельним [ADDRESS], було здано в експлуатацію. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] власником квартири зазначено [PERSON], що на думку позивача порушує її права, оскільки вона вважає себе співвласником вказаної квартири з тих підстав, що рішення про придбання вказаної квартири (інвестування її будівництва), вибір квартири та підписання Договору інвестування та Договору кредиту приймалися під час фактичного перебування сторін у шлюбних відносинах, які невдовзі були офіційно зареєстровані. Під час перебування у шлюбі сторони сплачували борг за кредитним договором за спільні кошти подружжя. Перший платіж на погашення заборгованості за Договором кредиту був сплачений вже під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Сторони користувалися та розпоряджалися квартирою, як спільною сумісною власністю, разом витрачали кошти на проведення ремонтних робіт та облаштування квартири, не зважаючи на те, що вказана квартира за документами знаходилася у власності тільки відповідача. 04 липня 2011 року рішенням Київського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами було розірвано. В зв'язку з тим, що на сьогоднішній час добровільно вирішити питання про поділ спірної квартири не вдалося, позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. У свою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання житлового приміщення приватною власністю та розподіл майна подружжя, в якій просить визнати спірну квартиру особистою приватною власністю, визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб Toyota RAV4, 2002 року випуску, номерний знак [NUMBER], та стягнути з [PERSON] вартість частки [PERSON] у спільному майні - зазначеному транспортному засобі, в розмірі 65 750,00 гривень. Свої позовні вимоги відповідач - позивач за зустрічним позовом обґрунтував тим, що вищевказані Договір про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року та Договір кредиту № 2005/08/167 від 13 квітня 2005 року було укладено ним до шлюбу із позивачкою. Повна оплата вартості квартири [ADDRESS], була здійснена відповідачем за власні кошти ще до реєстрації шлюбу із позивачкою. Погашення заборгованості за кредитним договором, який він уклав з метою отримання грошових коштів на придбання квартири, здійснювалося за власні кошти відповідача та він продовжує виплачувати заборгованість за вказаним кредитним договором. Також відповідач зазначає, що право власності на спірну квартиру він набув лише 04 січня 2012 року, тобто після розірвання шлюбу. А відтак, зазначена квартира є його особистою приватною власністю. Крім того, відповідач зазначає, що під час перебування сторін у шлюбі [PERSON] придбав автомобіль Toyota RAV4, номерний знак [NUMBER], ринкова вартість якого складала 25 000,00 доларів США, що еквівалентно 132 500,00 гривень. Таким чином, вартість частки, що підлягає виділенню відповідачу у разі поділу вказаного майна, складає 65 750,00 гривень. В зв'язку з чим, він просить суд стягнути з позивачки в якості грошової компенсації замість його частки у вказаному майні кошти в розмірі 65 750,00 гривень. Представник позивачки у судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі, наполягала на їх задоволені з підстав викладених в заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 60-62), просила в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі в зв'язку з його необґрунтованістю з огляду на обставини, викладені у письмових запереченнях проти зустрічного позову (а.с. 94-98). У судовому засіданні представник відповідача зустрічний позов підтримала в повному обсязі, заперечувала проти заявлених [PERSON] позовних вимог з підстав наведених у зустрічній позовній заяві (а.с. 14-18). Представник третьої особи ПАТ «Укрсоцбанк» у судовому засіданні надала письмові пояснення з обставин укладання іпотечного договору (а.с. 163-164). Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] та часткове задоволення зустрічного позову [PERSON] за таких обставин. Судом встановлено, що 04 квітня 2005 року між Приватним підприємством «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» та [PERSON] було укладено Договір про інвестування № БАЛ-2-107 (а.с. 45-48). Відповідно до положень Розділу 2 та п.п. 3.1, 5.1 зазначеного Договору ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» зобов'язалося передати у власність [PERSON] квартиру будівельний [ADDRESS], а останній зобов'язався прийняти її та сплатити за неї Інвестицію у розмірі 151 689,90 гривень. З метою виконання умов вказаного Договору про інвестування щодо внесення грошової суми, що сплачується за об'єкт інвестування, в розмірі 151 689,90 гривень, відповідач [PERSON] звернувся до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» для отримання кредитних коштів. 13 квітня 2005 року між АКБСР «УКРСОЦБАНК» і [PERSON] було укладено Договір кредиту № 2005/08/167 (а.с. 28-37), відповідно до положень статті 1 якого Банком було надано кредит у розмірі 23 000 доларів США на фінансування інвестування будівництва житла - квартири [ADDRESS]. На виконання умов Договору про інвестування 13 квітня 2005 року [PERSON] сплатив на рахунок ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» грошові кошти в розмірі 151 689,90 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 53). 27 лютого 2008 року між ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до Договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04.04.2005 року, згідно з якою квартирі під будівельним № 180 було присвоєно № 53 (а.с. 49-50). 25 квітня 2008 року Житловий комплекс з вбудовано-прибудованим торгівельним центром за адресою: [ADDRESS], було здано в експлуатацію на підставі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта (а.с. 73-75). У подальшому, 27 травня 2008 року відповідно до Акту приймання-передачі до Договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року (а.с. 51) [PERSON] прийняв у власність від ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» квартиру [ADDRESS]. Та, станом на 05 червня 2008 року було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 76-77), в якому власником зазначеної квартири зазначено [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]. Крім того, відповідно до Біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу № 408395 від 21 липня 2006 року [PERSON] придбав транспортний засіб - автомобіль марки Toyota RAV4, 2002 року випуску, шасі № [NUMBER], номерний знак [NUMBER] (а.с. 54-55). Суд дійшов висновку, що вищезгадане майно у вигляді квартири та автомобілю слід визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] виходячи з наступного. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з частиною 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Роз'ясненнями, викладеними в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як вбачається з матеріалів справи, 15 квітня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси було зроблено відповідний актовий запис № 238. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 липня 2011 року по цивільній справі № 2-4684/11 даний шлюб було розірвано. Як зазначалося раніше [PERSON] було укладено Договір про інвестування № БАЛ-2-107 04 квітня 2005 року, тобто за 11 днів до реєстрації шлюбу із [PERSON] Положеннями пункту 9 Глави 2 Розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що державна реєстрація шлюбу проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану після закінчення одного місяця з дня подання нареченими заяви про державну реєстрацію шлюбу. Відтак, суд дійшов висновку, що на момент укладення зазначеного Договору про інвестування, сторони вже виявили бажання вступити у шлюбні відносини, та зазначений Договір, відповідно до умов якого інвестувалося будівництво спірної квартири, було укладено в інтересах подружжя. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, сторони мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого майна - квартири [ADDRESS], та автомобілю марки Toyota RAV4, номерний знак [NUMBER]. Суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] на те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю з тих підстав, що вона була придбана ним за власні кошти та він набув права власності на вказану квартиру лише після розірвання шлюбу, з наступних підстав. З метою виконання умов п.п. 5.1 та 5.2 Договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року щодо внесення Інвестиційного внеску в розмірі 151 689,90 гривень, [PERSON] 13 квітня 2005 року уклав Договір кредиту № 2005/08/167 з АКБСР «УКРСОЦБАНК». Відповідно до п.1.1. Договору кредиту АКБСР «УКРСОЦБАНК» надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 23 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 процентів річних. Отримані грошові кошти [PERSON] були використані за цільовим призначенням та 13 квітня 2005 року він здійснив платіж за Договором про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року на користь ПП «ПРОГРЕС-РИЕЛТОР» в розмірі 151 689,90 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 53). Судом було встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі здійснювалося погашення заборгованості вказаним Договором кредиту № 2005/08/167 від 13 квітня 2005 року. Як вбачається з Довідки за договором кредиту № 2005/08/167 від 13 квітня 2005 року (а.с. 129-130), перший платіж в рахунок погашення заборгованості було здійснено 10 травня 2005 року, тобто вже після укладення шлюбу. Загалом за період з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, в рахунок погашення заборгованості за Договором було здійснено платежі на загальну суму 27 291,00 доларів США. Тобто більша частина грошових коштів, що підлягала поверненню за вказаним договором, була повернена під час перебування сторін у шлюбі. Доходи сторін, за рахунок яких здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором, відповідно до положень частини 2 стаття 61 СК України є об'єктами права спільної сумісної власності, а відтак твердження відповідача, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснювалося за його власні кошти, є неспроможним. Крім того, під час перебування сторін у шлюбі було здійснено істотне збільшення вартості спірної квартири шляхом проведення ремонтних робіт, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт придбання будівельних матеріалів та проведення у вказаній квартирі ремонту. Суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про здійснення зазначених ремонтних робіт [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики, укладеним між ним та [PERSON] до укладення шлюбу із [PERSON], оскільки суду не було надано доказів на підтвердження існування грошових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] Відповідач посилається на те, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру було отримано ним 04 січня 2012 року (а.с. 27), тобто після розірвання шлюбу із [PERSON] Проте, з матеріалів справи вбачається, що майнові права на вказану кварту [PERSON] набув раніше. Так, в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за Договором кредиту № 2005/08/167 13 квітня 2005 року було укладено Іпотечний договір (а.с. 38-44), відповідно до умов п.1.1.1. [PERSON] передав у якості забезпечення виконання зобов'язань майнові права на незакінчену будівництвом квартиру, що знаходиться на 9 поверсі, загальною площею 76,91 кв.м., та будується за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, станом на 13 квітня 2005 року в зв'язку з укладанням Договору про інвестування № БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року у відповідача вже існували майнові права на спірну квартиру. Автомобіль було придбано 21 липня 2006 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, а тому відповідно до приписів статті 60 СК України вказане майно є спільною сумісною власністю. Позивачка, посилаючись на те, що автомобіль є подарунком, у порушення вимог статті 60 ЦПК України, не надала суду належних доказів на підтвердження своїх тверджень, а саме договору дарування. При вирішення питання про поділ квартири [ADDRESS], суд виходить з наступного. Відповідно до статті 70 СК України, та за змістом статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, законом. Згідно статті 70 СК України кожен із сторін має право на 1/2 частку цього майна. Частиною 1 статті 71 СК встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. [INFO] у сторін народилася спільна дитина - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 18 травня 2010 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (а.с. 80). В судовому засіданні встановлено, що дитина проживає разом із матір'ю [PERSON] Відтак, суд при вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна повинен враховувати інтереси неповнолітньої дитини [PERSON] Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про поділ зазначеної квартири та визнання права власності на 1/2 її частку обґрунтованими. При вирішенні позовних вимог відповідача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, суд виходить із наступного. В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України. Згідно наданого відповідачем до суду Висновку експерта від 23 березня 2015 року ринкова вартість автомобілю марки Toyota RAV4, номерний знак [NUMBER], становить 26 420,00 доларів США, що еквівалентно 133 421,00 гривень. Проте, відповідач не уточнив заявлені позовні вимоги, в зв'язку з чим суд позбавлений можливості розглядати питання про стягнення грошової компенсації частки власності у спірному транспортному засобі виходячи з встановленої у Висновку ринкової вартості автомобілю, та з урахуванням положень статті 11 ЦПК України, вважає за можливе розглянути позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в межах заявлених у зустрічному позові, тобто в розмірі 65 750,00 гривень. Виходячи з наведеного, з урахуванням позиції сторін у справі щодо порядку та обсягу поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про наявність у справі правових підстав і доказів для визнання квартири та автомобілю спільною сумісною власністю сторін, здійснення поділу вказаної квартири, визнання права власності на вказану квартиру за [PERSON] і [PERSON] у рівних частках, тобто по 1/2. Крім того, відповідно до положень статті 71 СК України, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль в розмірі 65 750,00 гривень. Згідно довідки Одеської Травматологічної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії серії 10 ААА № 964952 від 19 грудня 2012 року, [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с. 26). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин по справі, роз'яснює їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: partial