Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просив суд ухвалити рішення про виділ частини із спільного сумісного майна подружжя. Таким спільним сумісним майном подружжя позивач вважає житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження і підстав для переходу розгляду справи за іншими правилами судом не встановлено. Відповідач відзиву на позов не подавав хоча належним чином та завчасно був повідомлений про існування даної справи та можливість висловити своє ставлення до заявлених вимог. Проаналізував матеріали надані позивачем, а інших суду не надавалось і суд позбавлений можливості витребовувати будь-які документи за власної ініціативи у даній справі, встановлено наступні фактичні обставини справи. Слід зауважити, що позивачем не заявлялось будь - яких додаткових клопотань про витребування та\\або забезпечення інших доказів. Відповідач не надавав на дослідження суду документів тощо. Позивач є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання у спірному житловому будинку з 17 вересня 2015 року, отримувала код платника податків (а.с.5-6) та при зверненні до суду сплатила судового збору в розмірі 1 591,10 гривень (а.с.1,2). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 21 червня 2002 року по 12 листопада 2019 року (а.с.7). Відповідач є власником спірного житлового будинку [ADDRESS] з 9 вересня 2015 року (а.с.8-11). Також, відповідач є власником земельної ділянки за тією ж адресою загальною площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва з 16 червня 2005 року. Державний акт на право власності відповідача видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 16 лютого 2005 року (а.с.12). Відповідач має зареєстроване місце проживання у спірному будинку з 17 вересня 2015 року (а.с.36). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, серед іншого, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ч. 1 ст. 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що позивачем не доведено факт належності спірного житлового будинку сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, адже не спростовано факт набуття прав власності на житловий будинок відповідачем за особисті кошти, на підставі договору дарування або в порядку спадкування тощо. Реєстрація прав власності на спірний житловий будинок за період шлюбу, на переконання суду, не є беззаперечною підставою для дачі висновку про його правову природу. Так, надані позивачем і зазначені судом у даному рішення матеріали про реєстрацію власності на житловий будинок за відповідачем не спростовують можливості набуття прав власності на таке майно за договором дарування, в порядку спадкування або за особисті кошти. Земельна ділянка набута відповідачем в порядку приватизації і взагалі не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вимоги і у даній частині до задоволення не підлягають. Приймаючи рішення у даному обсязі суд застосовує і наступні положення процесуального закону. Розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України). Результати вирішення спору не дають підстав для здійснення перерозподілу судових витрат. Дані правовідносини, врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed