Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] (далі позивачка) до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що починаючи з середини 2007 року вона проживала разом із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час проживання однією сім'єю у них народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO]. 18 квітня 2015 року вона уклала шлюб із відповідачем, який було зареєстровано виконкомом Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 03. Позивачка зазначає, що з серпня 2017 року вона разом з дітьми припинила сімейні відносини з відповідачем, відповідач проживає окремо від них. Після розірвання сімейних стосунків відповідач вже більше двох місяців не надає матеріальної допомоги. Вона вважає, що відповідач за своїм матеріальним станом має можливість надавати допомогу на утримання спільних дітей. До розірвання відносин між сторонами він перебував у трудових відносинах з Шахтоуправлінням «Дніпровське», де працював машиністом електровоза підземного та мав постійний щомісячний заробіток в розмірі близько 7000,00 гривень. Позивачка стверджує, що самотужки не має можливості утримувати дітей і забезпечувати їх всім необхідним, бо сама перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. Посилаючись на норми статей 180-183, 191 Сімейного кодексу (далі СК) України позивачка просить суд: стягнути з відповідача на утримання сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 25,00% з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення сином повноліття; стягнути з відповідача на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 25,00% з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття; стягнути з відповідача на утримання доньки [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 25,00% з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення донькою повноліття. Позивачка подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позов підтримала і просила задовольнити. Оскільки відповідач був повідомлений про місце, день та час судового засідання належним чином в порядку, передбаченому статтями 74, 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень на позов або клопотань не надав, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою позивачки постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення. В судове засідання сторони не з'явилися, тому відповідно до правил ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом на підставі наданих позивачкою доказів встановлено, що починаючи з середини 2007 року позивачка проживала разом із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час проживання однією сім'єю у них народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 539855, виданим 23.07.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про народження № 10 (а.с.5); донька [PERSON], [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 539854, виданим 23.07.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про народження № 08 (а.с.5); донька [PERSON], [INFO] що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серія 1-КИ № 539853, виданим 22.07.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис про народження № 04 (а.с.4). 18 квітня 2015 року позивачка уклала шлюб із відповідачем, який зареєстрований виконкомом Брагинівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ № 301868, актовий запис № 03 (а.с.4). На даний час позивачка не працює, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Спільне проживання позивачки та відповідача припинено, неповнолітні діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні. Правовідносини між сторонами регулюються СК України. Суд відзначає, що батьки дитини мають рівні обов'язки з надання утримання дитині, оскільки згідно з ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, за приписами ст. 182 Сімейного кодексу України судом враховано, що мати дитини здійснює догляд за нею, але можливості матері по наданню утримання на дитину є обмеженими. Суд виходить з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов'язків батьків з догляду та матеріального забезпечення власної дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України). При вирішенні спору суд керується положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина має право розраховувати на повноцінне дитинство. Інтереси дитини підлягають переважному захисту у разі співставлення з правами та законними інтересами відповідача. Згідно з нормою ч.1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК). Максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. У постанові № 6-1798цс16 від 19.10.2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію щодо застосування частин 1, 2 статті 183 СК України, відповідно до якої частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів 50 % заробітної плати боржника. Порядок стягнення аліментів визначено у статті 74 цього Закону та статтях 194197, 274 СК України. Виходячи з встановлених судом обставин на підставі досліджених доказів, та норм права, які регулюють правовідносини між сторонами, приймаючи до уваги, що відповідач, як батько дітей, повинен піклуватися про них та утримувати і має таку можливість, однак матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на користь позивачки на утримання дітей. З урахуванням правової позиції Верховного Суду України та тієї обставини, що позивачка просить стягнути з відповідача аліменти у загальному розмірі 75% його заробітку (доходу), позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. З відповідача слід стягнути аліменти на користь позивачки на утримання сина [PERSON], доньки [PERSON], доньки [PERSON] в розмірі 1/2 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісяця, починаючи з дня предявлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України у позовах про стягнення аліментів ціна позову визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років складає 1426 грн., для дітей віком від 6 до 18 років складає 1777 грн., отже ціна позову складає 1426+1777+1777 х 50/100 х 6 місяців = 14940 грн. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подачу позовної заяви майнового характеру позивач повинен сплатити 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачку відповідно до п. 3 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору. За нормою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1600 грн., в звязку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 640 грн. 00 коп. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі зазначеного, ст.ст. 180, 181, 182, 183 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial