Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява. Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.03.2020 підсудність заяви було визначено Шевченківському районному суду м. Києва, відповідно до якої позивач просила суд: -визначити місце проживання дітей, [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) разом із матір`ю, [PERSON] за місцем її фактичного проживання; -відібрати у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) та передати для їх подальшого проживання з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.04.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбу, який згодом був розірваний рішенням від 25.01.2015 Кривоозерського районного суду Миколаївської області. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю, а відповідач - в м. Ялта. Позивач вказує, що у травні 2019 року вона захворіла та знаходилась на стаціонарному лікуванні. В цей час відповідач подав до суду позовну заяву про надання тимчасового дозволу на виїзд із дітьми до м. Ялти на період з 01.08.2019 року по 01.09.2019 без згоди та супроводу матері з обов`язковим повернення обох дітей до місця їх тимчасового проживання у м. Києві. 14.06.2019 року заочним рішення Оболонського районного суду м. Києва позовні вимоги позивача були задоволені. Однак з 01.09.2019 року відповідач рішення суду в частині повернення дітей не виконує, дітей до місця проживання в Україну не повертає і не дає можливості їй спілкуватись із дітьми, брати участь у їх вихованні. Позивач безпосередньо в позовній заяві зазначає, що вона є ФОП, має регулярний дохід, може коригувати свій графік робот для догляду за дітьми, проживає у комфортабельному будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , у будинку створені усі умови для проживання, відпочинку, навчання розвитку дітей. Позивач вказує, що під час спільного проживання з дітьми вона забезпечувала їх потреби, розвиток, охорону здоров`я. У зв`язку із чим просить суд позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2020 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки і піклування при виконавчому комітеті Івахновецької сільської ради про визначення місця проживання дітей та їх відібрання та призначити її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засідання 07.06.2021 року позивачем подано клопотання про поновлення строку та подання доказів. В судовому засідання позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Третя особа Орган опіки і піклування при виконавчому комітеті Івахновецької сільської ради в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду повідомлена належним чином, в клопотанні від 09.11.20 не заперечує проти задоволення позовних вимог, просять справу розглядати за відсутності представників сільської ради (а.с.78). Однак, вже 26.05.2021 року до суду від Закупненської селищної ради надійшов лист, відповідно до якого, рішенням №30 першої сесії селищної ради восьмого скликання Закупненської селищної ради від 08.12.2020 рок « Про початок реорганізації Вівсянської, Вільховецької, Голенищівської, Гусятинської, Івахновецької, Кутковецької сільських рад Чемеровецького району Хмельницької області шляхом приєднання до Закупненської селищної ради Чемеровецького району Хмельницької області», повноваження органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Івахновецької сільської ради припинено (а.с.132). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 30.08.2019 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 560, встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 66). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 31.08.2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 513, встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 67). Згідно ст. ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до наданого позивачем копії заочного рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25.01.2018 року по справі №479/565/17 вбачається, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] заінтересована особа: Орган опіки та піклування Кривоозерської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу задоволено та розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 29.04.2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції АРК, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №188. При цьому, в резолютивні частині рішення суду вказано про залишення проживати неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу біля матері (а.с.68). Однак, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.12.2019 заочне рішення по справі №479/565/17 Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2018р. в частині вимог про визначення місця проживання дітей скасоване і ухвалено нове рішення про відмову в їх задоволенні та зазначено, зокрема, що, визначаючи місце проживання дітей з матір`ю, суд не звернув уваги, що таку вимогу відповідач не заявляла. Таким чином, з огляду на ч.4 ст. 82 ЦПК України, вказані в рішенні обставини доказуванню не підлягають. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно з роз`ясненнями, даними в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як вбачається з матеріалів справ, а саме копії акту обстеження умов, яки складено сільським головою с. [PERSON] , начальником служби у справах дітей [PERSON] , головного спеціаліста сектору з питань опіки, усиновлення служби [PERSON], на підставі заяви [PERSON] з метою підготовки висновку щодо визначення місця проживання дітей, проведено обстеження умов проживання 18.02.2020 року: [ADDRESS] . Житло розміщене на 1 поверсі 2-х поверхового будинку, 3 спільні, вітальня, кухня зі столовою, 2 санвузли, коридор. Житлова площа складає 85 кв.м. (а.с. 54). При цьому, згідно довідки, що видана виконкомом Івахновецької сільської ради Чемеровецького району Хмельницької області, про те, що гр. [PERSON] [INFO] , проживає без реєстрації по [ADDRESS] (а.с. 55). Однак, під час розгляду справи позивач повідомила суду, що наразі вона знайшла роботу в Києві та наразі працює вчителем англійської та іспанської мови в НЗО гімназії «Прем`єр» з 01.09.2021 року, про що надала відповідну довідку (а.с.147). Крім того, позивач в судовому засіданні також зазначила, що місце проживання у неї змінилось, адже вона тепер винаймає в оренду кімнату площею 12 кв.м. в двокімнатній квартирі в будинку по [ADDRESS] . При цьому, суд зауважує, що наданий позивачем копія договору оренди кімнати не містить даних щодо повної адреси орендованого житла ( а.с.144-146). Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Так, положеннями частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак, у матеріалах справи відсутній письмовий висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору, що виник між сторонами, який у цій категорії справ є обов`язковим. На обов`язковість отримання судами відповідного письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини Верховний Суд вказував, зокрема у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 319/606/18, від 27 січня 2021 року у справі № 355/1857/18,. З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність відповідного висновку органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визначення місця проживання дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) разом із матір`ю, [PERSON] за місцем її фактичного проживання, - задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) та передати для їх подальшого проживання з матір`ю [PERSON] , то вказана вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Згідно пунктів 2-5 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Вимоги ст. 162 СК України передбачають, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Однак, враховуючи, що позивачем не підтверджено наявність обставин в розумінні ст.ст.162, 170 СК України для відібрання дітей від відповідача, а питання виконання заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.06.2019 по справі № 756/6992/19 не є предметом розгляду вказаної справи, тому позовні вимоги про відібрання дітей також задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, щодо обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд також враховує висновки, відповідно до яких Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed