Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом, в якому після доповнення і зміни позовних вимог її представником просить скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 34 від 14.06.1993 року про затвердження права власності на реєстрацію житлового будинку в с. Заболотці по вул. Січових Стрільців, 9 Бродівського району Львівської області за [PERSON] та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Бродівського району Львівської області 21.06.1993 року та зареєстроване в Золочівському бюро технічної інвентаризації 21.06.1993 року, реєстрова книга № 35 за [PERSON]. правовідносин. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просять суд його задоволити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] сільської ради Бродівського району Львівської області [PERSON] просить суд відмовити в задоволенні позову. Взявши до уваги пояснення позивача та представника позивача, відповідача, представника сільської ради, дослідивши представлені суду документи, зясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Із змісту ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 391 ЦК України, ст.9 ЖК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову. Встановлено, що будинковолодіння за адресою Львівська область Бродівський район с. Заболотці, вул. Січових Стрільців, 9 складається з одноповерхового житлового будинку, житлова площа якого становить 76,00 кв. м., а загальна 104,5 кв. м., сараю, літньої кухні, гаража. На підставі рішення [PERSON] сільської ради Бродівського району Львівської області від 14.06.1993 року № 34 право власності на будинок визнано за [PERSON]. Бродівським районним судом Львівської області 06.12.2007 року визнано за [PERSON] (колишньою дружиною [PERSON]) право власності на ? частину будинку. Власником іншої частини будинку залишився [PERSON]. 20.02.2009 року [PERSON] свою частку будинку подарував своїй матері [PERSON]. В судовому засіданні учасники не заперечують того, що спірний будинок належить на праві власності по ? частині позивачу [PERSON] та [PERSON]. В будинку [PERSON] не проживає. Проте, з пояснень позивача [PERSON] вбачається, що житловий будинок належав їй та її чоловікові [PERSON], який помер 22.07.2004 року. У заяві від 28.08.2017 року її представник [PERSON] зазначив, що позивач у 2015 році дізналась, що її син [PERSON] підкупним шляхом переоформив будинок на себе, про що свідчить рішення [PERSON] ради від 14.06.1993 року № 34. У позовній заяві позивач стверджує, що [PERSON] не є добросовісним набувачем і власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно ним заволоділа. З таким твердженнями позивача погодитись неможливо, так як вони спростовуються представленими самим же позивачем доказами, а саме, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 03.07.2008 року Золочівським міжрайонним бюро технічної інвентаризації (а.с. 16), з якого вбачається, що власником ? частки будинку є [PERSON] (колишня дружина [PERSON], колишня невістка [PERSON]) на підставі рішення Бродівського районного суду Львівської області від 06.12.2007 року. Окрім того, Бродівським районним судом Львівської області неодноразово розглядались спори щодо згаданого вище будинку і участь у справах завжди брала [PERSON], а саме, справа № 2-791/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення, справа № 2-58/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про реальний поділ будинку; справа № 439/735/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком. А 19.02.2007 року Бродівським районним судом Львівської області винесено рішення у справі № 2а-6/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради про визнання рішення сільради від 14.06.1993 року № 34 недійсним та визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок № 9 по вул. Січових Стрільців в с. Заболотці недійсним. Наведене вище дає право суду дійти висновку про те, що в ході розгляду справи не здобуто доказів щодо порушеного права позивача, а відповідно до вимог ст. 3, 15 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає виключно порушене право особи.

Outcome: dismissed