Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

За рішенням Смілянського міськрайсуду від 11 червня 2006 року відповідач повинен сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Позивачка просила стягнути з відповідача за період з лютого 2011 року по грудень 2013 року включно неустойку за прострочення сплати відповідачем аліментів в загальній сумі 4358,02 грн., оскільки він неналежним чином виконує рішення суду, а також витрати по справі. На підтримку своїх вимог позивачка посилалась на те, що відповідач не цікавиться дитиною та не спілкується з нею з народження, а також на даний час необхідно більше коштів на утримання сина. Аліменти сплачує нерегулярно та у меншому розмірі ніж встановлено законодавством, на її звернення не реагує, має значну заборгованість по виплатах, не повідомляє державному виконавцю про зміну місця проживання. Відповідач позов визнав частково, пояснивши, що не має постійного місця роботи, його дохід є мінливим, але в разі наявності роботи та заробітку він намагається переводити кошти у значно більшому розмірі. Умислу на ухилення від сплати аліментів не мав. Крім того у 2013 році він кошти перераховував, про що свідчать наявні в нього квитанції. На даний час аліменти не сплачує через відсутність роботи та заробітку. Заслухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, розмір якої може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач протягом 2011-2013 років сплачував аліменти на утримання дитини, хоча і не щомісячно, в зв'язку з чим станом на 1 грудня 2013 року, відповідно до довідки Соснівського районного відділу ДВС м. Черкаси, мав заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 22736,29 грн. Відповідно до вимог законодавства пеня нараховується лише при наявності вини боржника, та її розмір може бути зменшений з врахуванням його матеріального та сімейного стану. З пояснень відповідача вбачається, що він не має постійного місця роботи, на даний час фактично проживає в [ADDRESS] зі співмешканкою, яка працює, але також має неповнолітню дитину. При наявності роботи він намагався сплачувати аліменти у потрібному розмірі. В ході розгляду справи відповідач посилався також на те, що протягом 2013 року він направляв позивачці аліменти в розмірі від 700 грн. до 3000 грн., що підтверджується відповідними поштовими переказами, що значно більше того, що визначено законом як щомісячний платіж, хоча у січні, вересні та грудні 2013 року їх не сплачував, а тому загальний розмір боргу повинен бути перерахований. Вказаних обставин не заперечувала і позивачка, в зв'язку з чим зменшила позовні вимоги та просила стягнути неустойку по аліментах лише за вказані місяці 2013 року, а тому загальна сума позовних вимог становить 2501,62 грн., які відповідач визнає повністю. Оскільки законодавством визначені підстави звільнення особи від утримання своєї неповнолітньої дитини, в даному випадку відповідач повинен сплачувати аліменти на сина, і вказані ним обставини (відсутність роботи та доходу) не свідчать про відсутність його вини, а тому вимоги позивачки щодо стягнення пені є правомірними. Проте вони підлягають частковому задоволенню з зазначених вище підстав. В зв'язку з цим з відповідача підлягають стягненню витрати по справі у вигляді судового збору. На підставі ст. ст. 180, 196 СК України,

Outcome: approved