Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

До суду з відповідним позовом звернувся позивач, який в обґрунтування вимог зазначив, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилася неприйнятою спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) розміром 12,40 в умовних кадастрових гектарах у землях колишнього КСП «Вугільник» с. Покровське Троїцького району Луганської області, право на яку посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЛГ № 0056141. Він є спадкоємцем майна померлої за законом четвертої черги, що було встановлено рішенням Троїцького районного суду Луганської області у справі №433/1124/14-ц. Згідно п. 6 Указу Президента України № 720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям зазначено: «Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.» При виготовленні Державного акту на право власності на земельну ділянку відповідно чинного на той час законодавства оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) було вилучено. Органи місцевого самоврядування почали повертати власникам або їх спадкоємцям оригінали та копії земельних сертифікатів, позивач отримав лише копію сертифікату. На даний час оригінал відповідного правовстановлюючого документу на спадщину у вигляді сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛГ № 0056141 відсутній, що позбавляє позивача можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку. При цьому, ним вже було оформлено спадщину на виділену з земельного паю земельну ділянку на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЛГ № 040951. На підставі викладеного просить визнати за ним право на вказане спадкове майно. Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 10 листопада 2021 року відкрито провадження в даній справі. В судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі. Відповідач в судове засідання свого представника не направили, суду надали заяву про розгляд справи без участі представника. Проти задоволення позовних вимог не заперечують. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 3 ст. 211, ст. 233 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до такого. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання прав. У відповідності до ст. 20 ЦК України право на захист своїх прав особа здійснює на власний розсуд. Судом було встановлено, що факт смерті [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №18 від 24.07.2014. Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛГ № 0056141, [PERSON] належить право на частку (пай) розміром 12,40 в умовних кадастрових га, що перебуває у колективній власності колишнього КСП «Вугільник» с. Покровське Троїцького району Луганської області. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області №433/1124/14-ц від 01.10.2014 року, встановлено факт сумісного проживання позивача з [PERSON] до часу відкриття спадщини однією сім`єю на протязі більш ніж 5-ти років. На підставі рішення Троїцького районного суду Луганської області від 02 лютого 2015 року, [PERSON] отримав у власність, як спадкоємець після смерті [PERSON] , земельну ділянку площею 7,8403 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Покровської сільської ради Троїцького району Луганської області, право власності на яку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 040951, що належала [PERSON] . Позивач зазначає, що він має право на прийняття спадщини після смерті [PERSON] відповідно до положень ст. 1264 ЦК України, що встановлено відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, однак з незалежних від нього обставин, не має можливості оформити спадщину у встановленому законом порядку у нотаріуса, тому змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Положеннями ч. 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. В силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення. Відповідно до ст. 1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно ч. 1 п. «г» ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яку ратифіковано Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, в зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved