Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] (далі за текстом позивач) до [PERSON] (далі за текстом відповідач) з позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 25.03.2013 р. розірвано шлюб між нею та [PERSON], на підставі рішення суду. За час шлюбу, у період з 21.10.2006 р. по 25.03.2013 р., подружжям придбано нерухоме і рухоме майно - що є спільною сумісною власністю на загальну суму 139\~950,00 (сто тридцять девять тисяч девятсот пятдесят) гривень 00 копійок. До теперішнього часу згоди про поділ майна, набутого під час шлюбу, сторони не досягли (Т1, а. с. 2). В процесі розгляду справи позивачем уточнені позовні вимоги стосовно обсягу майна, що підлягає розподілу (Т1, а. с. 100). Позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру №29, розташовану за адресою: вул. Калмикова полковника, №31 у м. Арцизі Одеської області вартістю 12\~250,00 (дванадцять тисяч двісті пятдесят) гривень 00 копійок; меблеву стінку вартістю 1\~200,00 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок; диван вартістю 3\~000,00 (три тисячі) гривень 00 копійок; відпочивальню вартістю 2\~200,00 (дві тисячі двісті) гривень 00 копійок; кухню вартістю 1\~900,00 (одна тисяча девятсот) гривень 00 копійок; куток кухонний вартістю 500,00 (пятсот) гривень 00 копійок; газову плиту вартістю 1\~000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок; пральну машину (торгової марки «LG») вартістю 2\~200,00 (дві тисячі двісті) гривень 00 копійок; холодильник (торгової марки «LG») вартістю 3\~000,00 (три тисячі) гривень 00 копійок; телевізор (торгової марки «LG») вартістю 800,00 (вісімсот) гривень 00 копійок; телевізор (торгової марки «XYUNDAI») вартістю 1\~900,00 (одна тисяча девятсот) гривень 00 копійок; також просить суд врахувати інтереси дитини, яка мешкає разом з позивачем. Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив у позові відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, повязані з розподілом майна подружжя, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом СК України) та Цивільним кодексом України (далі за текстом ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляду\~за\~дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до Постанови Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. З матеріалів справи вбачається, що сторони провадження перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006 р. по 25.03.2013 р., дані обставини підтверджуються рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 25.03.2013 р. (Т. 1, а. с. 4). За час спільного проживання в шлюбі народилась донька [PERSON] (01.03.2007 р.), яка проживає разом з позивачем (Т. 1, а. с. 5). Подружжям придбано нерухоме майно на імя колишнього чоловіка - [PERSON] (відповідача по справі), а саме: квартири №29, розташованої за адресою: вул. Калмикова полковника, №31 у м. Арцизі Одеської області, вартістю 11 366,00 (одинадцять тисяч триста шістдесят шість) гривень 00 копійок, на підставі договору купівлі продажу від 01.06.2007 р. (Т. 1, а. с. 52-54, 56). Договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за №2125387, відповідно до витягу №4072111 від 01.06.2007 р. (Т. 1, а. с. 55). Також подружжям у шлюбі 25.10.2008 р., 28.11.2008 р. придбані транспортні засоби: вантажний сідловий тягач-Е, марки DAF, модель XF380, 1999 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; напівпричіп контейнеровоз, марки KOGEL, модель SN24, 1994 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], які були зареєстровані на відповідача - [PERSON] (Т. 1, а. с. 6). Проте, як вбачається із заперечень до позову і пояснень представника відповідача, транспортні засоби не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя, так як вони придбані за кошти батьків відповідача, які позичені в фінансовій установі. Гроші передані матері відповідача [PERSON] для погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11400456000 від 02.10.2008 р., укладеного між [PERSON] (матірю відповідача), яка не входить до складу родини та АТ «УКРСИББАНК» (а. с. 38, 40-44). Тому, кошти при відчужені транспортних засобів, відповідач [PERSON] використав не в інтересах родини. Судом встановлено, що транспортні засоби (рухоме майно), які придбані родиною під час шлюбу, відповідач 25.04.2012 р. (в період знаходження у шлюбі) без згоди дружини, відчужив фізичній особі [PERSON], про що свідчить розписка і довіреність на право розпоряджатися вказаним рухомим майном (Т. 1, а. с. 6, 37, 71, 72, 171), дані обставини представник позивача також підтвердив в судовому засіданні. Здійснення права спільної сумісної власності регламентується положеннями ст. 65 СК України, - тобто дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, при цьому відповідно до ст. 71 СК України\~майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. В судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що транспортні засоби, які на думку представника відповідача придбані за рахунок кредитних коштів батьків, сплачених кредитору одним із подружжя, - не є спільною сумісною власністю. Суд вважає, що при відчужені рухомого майна без письмової згоди подружжя, у вигляді вантажного сідлового тягача-Е, марки DAF, модель XF380, 1999 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; напівпричіпи контейнеровозу, марки KOGEL, модель SN24, 1994 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], позивач мав право на компенсацію вартості частки майна у грошовому виражені, якщо воно було відчужене не в інтересах сімї. Дана позиція суду підтверджується з позицією Верховного суду України, що викладена у постанові від 08.04.2015 р. у справі №6-7цс15р. Посилання представника відповідача на те, що грошові кошти за відчужені транспортні засоби витрачені відповідачем на погашення боргових зобовязань по споживчому кредиту є безпідставними, оскільки в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає доцільним визнати за позивачем право особистої приватної власності на квартиру під номером 29 (двадцять девять) по вулиці Калмикова полковника, будинок під номером 31 (тридцять один) у місті Арцизі Одеської області замість компенсації вартості майна за відчужені транспортні засоби відповідачем. Таке визнання права особистої приватної власності за позивачем буде відповідати інтересам малолітньої дитини, яка проживає разом з позивачем. Згідно зі ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової\~\~\~власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У разі виникнення між співвласниками спору він вирішується судом. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на побутову техніку та меблі з підстав того, що позивач не надав до суду належних доказів щодо предмета доказування (чеки, договори купівлі-продажу, гарантійні талони або інше). Також, суд не бере до уваги докази, які не стосуються взагалі предмета доказування, щодо наявності боргових зобовязань у матері відповідача, на підставі ст. 58 ЦПК України (Т. 1, а. с. 38-51). Згідно зі\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України\~власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У звязку з тим, що позов [PERSON] задоволений частково, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі 113,66 (сто тринадцять) гривень 66 копійок (1% від вартості нерухомого майна, відповідно до договору купівлі продажу від 01.06.2007 р.). На підставі ст. 41 Конституції України, ст. ст. 60, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 16, 358, 368 ЦК України,

Outcome: partial