Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.08.2013 року, позовні вимоги позивача Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено в повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10.10.2016 року, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 23.08.2013 року в цивільній справі №727/6271/13-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано і призначено до розгляду в загальному порядку. Позивач Публічне акціонерне товариство «ДельтаБанк» звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи заявлені вимоги тим, що між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 642-100/ФКВ-08 від 03.04.2008 року на виконання якого він отримав кредит у сумі 182750,00 доларів США, із процентною ставкою за користування кредитом 12,6 % річних, строком користування з 03.04.2008 року до 02.04.2033 р. Вказують, що в забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ«ДельтаБанк» та [PERSON] укладено договір поруки №642-100/Zфпор-08 від 03.04.2008 року між ПАТ«ДельтаБанк» та [PERSON], який передбачає відповідальність поручителя перед банком за непогашення боргу [PERSON] Зазначають, що станом на 17.06.2013 року, заборгованість по укладеному договору № 642-100/ФКВ-08 від 03.04.2008 року становить 2156490,40 грн., що складається з заборгованості по оплаті тіла кредиту у розмірі 1421767,98 грн., заборгованості по оплаті відсотків у розмірі 639291,89 грн., заборгованості по комісії за ведення кредиту в розмірі 95430,53 грн. Просять, стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 2156490,40 грн. та судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору в розмірі 3441,00 грн. В судове засідання представник позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Кесарева Г.І. не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила, від неї через канцелярію суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в її відсутність, підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання, не з'явилися, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи в порядку ст. 74 ч. 4 ЦПК України, відомостей про поважність причини неявки в судове засідання, суду не повідомили. Відповідач [PERSON] подав через канцелярію суду заперечення на позов, в яких посилається на те, що позивачем сплачено останній платіж 20.01.2009 року, проте вхідний номер на позовній заяві поданої до канцелярії суду зазначено 09.07.2013 року, тобто позовні вимоги заявлені позивачем після спливу більш ніж три роки, оскільки строк позовної давності сплив. Черговий платіж по кредиту за 20.01.2009 року є несплаченим, і в кредитора виникло право за звернення до суду та почався перебіг трирічного строку позовної давності. Просив застосувати строк позовної давності та в позові відмовити в повному обсязі. Вивчивши та розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі встановлено, що між позивачем ПАТ «ДельтаБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 642-100/ФКВ-08 від 03.04.2008 року на виконання якого він отримав кредит у сумі 182750,00 доларів США, із процентною ставкою за користування кредитом 12,6 % річних, строком користування з 03.04.2008 року до 02.04.2033 р. (а.с.6-14). В забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ«ДельтаБанк» та [PERSON] укладено договір поруки №642-100/Zфпор-08 від 03.04.2008 року між ПАТ«ДельтаБанк» та [PERSON], який передбачає відповідальність поручителя перед банком за непогашення боргу [PERSON] (а.с.15). У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачі зобов'язання за вказаними договором належним чином не виконали. Станом на 17.06.2013 року, заборгованість по укладеному договору № 642-100/ФКВ-08 від 03.04.2008 року становить 2156490,40 грн., що складається з заборгованості по оплаті тіла кредиту у розмірі 1421767,98 грн., заборгованості по оплаті відсотків у розмірі 639291,89 грн., заборгованості по комісії за ведення кредиту в розмірі 95430,53 грн. (а.с.21). Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв'язку регулюються наступними вимогами закону. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Судом належними доказами встановлено, що згідно з умовами кредитного договору № 642-100/ФКВ-08 від 03.04.2008 року, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами у розмірі та в строки, визначені договором. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником за графіком платежів за договором, що є невід'ємною частиною і істотною умовою кредитного договору №642-100/ФКВ-08 від 03.04.2008 року, щомісячна сума плати по тілу кредиту складає 609,17 доларів США і починається з 20.05.2008 року і кожного наступного 20-го (21) числа місяця платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Про те, що відповідач [PERSON] не виконує зобов'язання належним чином позивачу було відомо з 20.01.2009 року, що вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.13), оскільки відповідачем не вносились суми на погашення за наданим кредитом, у зв'язку з тим, що первісний кредитор ТОВ «Укрпромбанк» перестав приймати платежі, закрив всі свої банківські відділення по Україні і НБУ почав процедуру його банкрутства (ліквідації), тобто з січня 2009 року у позивача виникло право звернутись до суду з позовом до відповідача з метою захисту порушеного права. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що між ТОВ «Укрпромбанк» та АТ «Дельта Банк» 08.12.2011 року було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» передав на користь АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитами та право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.258 ч.2 п.1 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З врахуванням передбаченого законом трирічного строку позовної давності, позовна давність за даною вимогою сплила, оскільки 20.01.2009 року в кредитора виникло право на звернення до суду та почався перебіг трирічного строку позовної давності, проте банк звернувся до суду з позовом тільки 09.07.2013 року. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності, тому відповідно до вимог ст.267 ч.4 ЦК України в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно ї законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed