Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Львова звернувся позивач [PERSON], [INFO] із позовною заявою до [PERSON], [INFO], третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.04.2016 року розірвано. Від шлюбу мають дитину - доньку, [PERSON], [INFO]. Дівчинка займається народними танцями у ансамблі народного танцю «Сузір'я» і у червні 2018 року мають відбутися змагання, які будуть проходити за кордоном. Позивач звернулася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України для участі у змаганнях, але відповідач без пояснення причини відмовився, звернутися до нотаріуса та надати необхідний дозвіл. Тому позивач вимушена звернутися, до суду із вимогою надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без дозволу батька. Зазначає, що діє в інтересах дитини. Також просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзних документів, оскільки має можливість та намір забезпечити за свої кошти відпочинок доньки, для підвищення рівня світогляду дитини та покращення її здоров'я, виїхати із дитиною за кордон. Зазначає, що через відмову батька надати дозволу на виїзд, дитина отримала сильне душевне хвилювання, та почала замикатися у собі. Просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України без згоди батька до досягнення дитиною 16 років, та просить надати дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду дитини за кордон. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, надала довідку про перелік країн де можуть проходити змагання колективу ансамблю народного танцю «Сузір'я». У судовому засіданні представник третьої особи не заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх обґрунтованість та такі що діють в інтересах дитини. У судове засідання відповідач не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції. Згідно повідомлення про вручення поштової кореспонденції повістка на 14.05.2018 року - отримано 04.05.2018 року (а.с.34). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14.05.2018 року постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухав доводи позивача, позицію представника третьої особи, дослідивши додані до позовної заяви докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] виданий міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міського управління юстиції 24.02.2009 року, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено актовий запис № 1097 (а.с.6). Згідно рішення Шевченківського районного чцдц м. Львова від 14.04.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.7). Згідно довідки від 21.02.2018 року [PERSON],[INFO] є учасником танцювального колективу ансамблю народного танцю «Сузір'я» (а.с.8). Згідно довідки керівника ансамблю народного танцю «Сузір'я» [PERSON], - ансамбль на протязі 2018 року планує відвідати країни Болгарія, Греція, Італія, Німеччина, Франція (а.с.35). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилалася на те, що вона має фінансову спроможність забезпечити дитині можливість подорожувати за кордон з метою всебічного розвитку дитини, може організувати різноманітні пізнавальні екскурсії, тури, оздоровчий відпочинок, познайомити із світовими пам'ятками мистецтва, архітектури, живопису тощо, а також приймати участь у змаганнях по танцям, які часто проходять за межами України, а відповідач безпідставно не надає даного дозволу, що шкодить інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що позивач, турбуючись про виховання та утримання дитини, має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити соціально - культурний розвиток та належний відпочинок для дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», - документами, що надають право громадянина на виїзд з України і в'їзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги частково. Суд, не може погодитися із вимогою позивача, щодо надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька до досягнення нею 16 річного віку, оскільки тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. У статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та положень ст.. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності, враховуючи вимоги позивача, які направлені на досягнення та реалізацію інтересів дитини, - оцінив доведені докази що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із ст.. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно із ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги в більшій частині задоволені та визначити пропорційно розмір задоволених вимог не можливо, суд вважає за можливе стягнути з відповідача в повному обсязі понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial