Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

До суду з позовом звернулись [PERSON], [PERSON], [PERSON] в якому просили визнати за ними право власності по 1/12 частині домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] та є спадщиною після померлого [INFO] [PERSON]. Загалом визнати за ними право власності за кожним по 1/3 частині домоволодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] і складається з житлового будинку - А-1, літної кухні - Б, б, сараю - В, сараю - Г, погребу вхідного - Д, воріт огорожі - № 1, огорожі - № 2, колодязя питного - № 3, що розташований на земельній ділянці 0, 48 га фонду сільської ради. В обґрунтування позову посилаються на те, що [INFO] помер [PERSON], який проживав один за адресою [ADDRESS]. В установлений законом шестимісячний строк, вони звернулись до Гадяцької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, 11.08.2011 року, їм було видано свідоцтво про право на спадщину на належний покійному земельний пай. Нещодавно вони вирішили оформити домоволодіння, але нотаріальною конторою їм було відмовлено в оформленні спадщини на домоволодіння після смерті [PERSON], оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказане домоволодіння, запропонувавши звернутися до суду для визнання права власності на вказане спадкове майно. У судове засідання позивачі не з'явились, надали до суду заяви в яких просили суд розглянути справу без їх участі. Також зазначили, що позовні вимоги підтримують повністю. Представник відповідача Березоволуцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив, надав до суду заяву в якій зазначив, що Березоволуцька сільська рада просить суд розглянути справу без участі представника сільської ради. Представник третьої особи Гадяцької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомив, надали до суду лист в якому просили справу розглядати без участі їх представника. Проти позовних вимог не заперечують. Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з довідкою від 01.07.2016 р. № 271 виданої виконавчим комітетом Березоволуцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області, домоволодіння за адресою: [ADDRESS], згідно по господарської книги № 7 особовий рахунок [NUMBER] станом на 01.07.1990 р. відносилося до колгоспного двору. Членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року були: [PERSON], [INFO] - голова домогосподарства, помер [INFO], [PERSON], [INFO] - дружина, проживає за даною адресою по даний час, [PERSON], [INFO] - дочка, вибула 04.12.2009 року, [PERSON], [INFO] - син, проживає за даною адресою по даний час. Визначення суспільної групи господарства було урегульовано Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26. За змістом п. 20 Вказівок суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS], станом на 01.07.1990 року належало [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях на праві сумісної власності, тобто по 1/4 частині кожному. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], про що 18.04.2003 р. в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 16, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.04.2003 р. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Оскільки [PERSON] помер у 2003 році, відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР 1963 року. Згідно статей 525, 548 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до довідки від 01.07.2016 р. № 272 виданої виконавчим комітетом Березоволуцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області згідно облікових даних сільської ради [PERSON], [INFO], був зареєстрований станом на [INFO] за адресою: [ADDRESS], на день смерті проживав один. За положеннями п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року вважається що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до довідки від 14.07.2016 р. № 375 виданої виконавчим комітетом Березоволуцької сільської ради Гадяцького району Полтавської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] вступили в управління майном після померлого [PERSON], який помер [INFO], користувались його будинком, а саме: проводили біжучий ремонт, утримували в належному стані, та користувалися земельною ділянкою. Відповідно до листа Гадяцької державної нотаріальної контори № 348 від 27.07.2016 року, після померлого [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] 11.08.2011 року видавались свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] Земельна ділянка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та майновий пай. [PERSON], є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.12.1985 року. [PERSON], яка народилась [INFO], є дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.03.1986 року. [PERSON], який народився [INFO], є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.03.1986 року. Відповідно до технічного паспорту від 10.06.2016 р. який було виготовлено ПП Полтавське бюро Технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за замовленням [PERSON], домоволодіння, загальною площею 50, 6 кв. м, житловою площею 20, 6 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], складається з житлового будинку - А-1, літної кухні - Б, б, сараю - В, сараю - Г, погребу вхідного - Д, воріт огорожі - № 1, огорожі - № 2, колодязя питного - № 3. Таким чином, судом встановлено, що ? частина домоволодіння, що розташована за адресою [ADDRESS] входить до складу спадкового майна після смерті [PERSON] Таким чином, з урахуванням того, що після смерті [PERSON], що помер [INFO], окрім [PERSON], [PERSON], [PERSON] інших спадкоємців судом не встановлено, суд приходить до висновку, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] набули права власності на 1/12 частину кожному зазначеного домоволодіння, та в результаті набули права власності на 1/3 частину зазначеного домоволодіння за кожним. Таким чином, оскільки після [PERSON], який помер [INFO] окрім позивачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] не було встановлено інших спадкоємців, то частки позивачів у зазначеному спадковому майні, є рівними та складають по 1/12 частці кожному. З урахуванням зазначеного, враховуючи той факт, що у спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи на майно вищевказаного домоволодіння, що унеможливлює отримати свідоцтва про право на спадщину на зазначене майно, а також враховуючи той факт, що відповідач позовні вимоги визнав, і це визнання не суперечить Закону та не порушує прав та інтересів третіх осіб, суд приходить до висновку, що вимоги про визнання на позивачами права власності на вищевказане майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved