Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., визнання факту проживання однією сімєю після розірвання шлюбу у період з червня 2016 року по травень 2017 р., визнання майна спільною сумісною власністю автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, визнання майна особистою приватною власністю на житловий будинок загальною площею - 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а та земельну ділянку за кадастровим номером 5123755800:02:005:1788, площею 0,1098 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка» земельна ділянка 10/13-А та визнання права власності на ? частину автомобілів марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, марки Renault Trafic, д.р.н. ВН 7874 ЕР, марки Renault Trafic, д.р.н. ВН 1332 ВР, визнання спільною сумісною власністю квартиру загальною площею 65,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнання права власності на ? частину квартири загальною площею 65,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача частково заперечували проти позовних вимог та просили задовольнити їх частково, з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву та додаткових запереченнях на позов . Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. Судом встановлено, що 20 жовтня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 595 та видано Свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 200006. В період вказаного шлюбу народилася дитина [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2016 року по справі № 500/2734/16-ц розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], при цьому в рішенні суду встановлено, що спільне проживання подружжя припинено з травня 2015 року. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.06.2016 року вступило в законну силу - сторонами не оскаржено. За час перебування у шлюбі подружжям було набуте: - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 590,2 кв.м., який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка», буд. 10/13а; - земельна ділянка з кадастровим номером 5123755800:02:005:1788, площею 0,1098 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Побратимів, ж/м «Чорноморка» земельна ділянка 10/13-А; - автомобіль марки Renault Trafic 2009 року випуску, д.р.н. ВН 7874 ЕР, власник [PERSON]; - автомобіль марки Renault Trafic 2011 року випуску, д.р.н. ВН 1332 ВР, власник [PERSON]; - побутова техніка: пилосос (торгівельна марка «Electrolux») купували 2015 р., електрочайник (торгівельна марка «Braun») купували 2015 р., телевізор (торгівельна марка «Samsung») купували 09.10.2012 р., домашній кінотеатр (торгівельна марка «Philips»), купували 09.10.2012 р., компютер у кількості 2 шт.(торговельна марка «Dell»), купували червень 2012 р., клавіатура у наборі з мишкою, купували червень 2012 р., принтер (торговельна марка «Laser jet pro CM 1415 fnw.color MFP»), купували червень 2012 р., телефон (торговельна марка «htc one»), купували 2013 р., телефони у кількості 2 шт. (торговельна марка «iPhone»), купували у липні 2015 р., планшет (торгівельна марка «iPad»), купували у травні 2015 року. В свою чергу, позивачка просила встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., та, на підставі факта спільного проживання, визнати автомобіль марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ. Дані позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що починаючи з травня 2012 року по жовтень 2013 року, сторони мали близькі стосунки та були повязані спільним побутом. На підтвердження вищезазначеного, позивачка надала до суду копія договору оренди будинку від 17.05.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] (матірю позивачки) в м. Одесі за адресою: вул. 1-й Китобійний провулок, 32, в якому спільно проживали [PERSON] та [PERSON] (батьки позивача), копію договору про надання телекомунікаційних послуг від 03.11.2012р. з додатком, акти приймання виконаних робіт. Відповідач заперечував факт спільного проживання з позивачем [PERSON]О у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р.. та спростовував дані твердження позивача показаннями свідків, які зазначали, що сторони не проживали разом у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р. та не вели спільне господарство, позивачка на той момент вступала до вищого навчального закладу, здійснювала навчання та проживала разом з батьками по вищезазначеній адресі батьків. Більш того, у цей період часу, як вказує відповідач та підтверджують свідки, він зустрічався з іншою жінкою [PERSON] Свідки в засіданні суду пояснювали, що в травні 2012 року [PERSON] навчалася в школі в іншому місті, та не проживала навіть в одній оселі разом з відповідачем. Пізніше, після того, як позивач по справі здала всі шкільні іспити в шкільному закладі, де навчалася, вона приїхала до батьків, поступила в університет, та проживала разом зі своїми батьками в одному будинку. Крім того, для підтвердження джерела походження коштів для купівлі автомобіля марки Toyota Land Cruiser, Відповідачем були надані договір про купівлі-продажу автомобіля Nissan Pathfinder від 13.07.2011 р. з додатками, відомості щодо реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів за громадянином [PERSON], після продажу яких, в нього були особисті кошти для купівлі спірного майна. Суд, враховуючи та дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що договір оренди від 17.05.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір про надання телекомунікаційних послуг від 03.11.2012 р. з додатком, акти приймання виконаних робіт не містять інформацію щодо предмета доказування по даній справі за позовом [PERSON], оскільки мати позивачки [PERSON] не є стороною по справі, договори про надання телекомунікаційних послуг від 03.11.2012 р. з додатками, взагалі ніким не підписані, отже дані докази є неналежними, недостовірними та недостатніми для встановлення факту проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., При цьому, жоден із заявлених позивачем свідків, не змогли підтвердити факт спільного проживання позивача з відповідачем у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р. та вказати точний період їх фактичного спільного проживання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п.п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд доходить до висновку, щодо відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 р. по жовтень 2013 р., визнання майна - автомобіля марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ, спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину автомобілів марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. ВН 0810 ІІ. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Позивач в позовній заяві зазначив, що під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти було придбано автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2009 року випуску, д.р.н. ВН7874ЕР та автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2011 року випуску, д.р.н. ВН1332ВР і що вказане майно є їх спільною сумісною власністю, яке підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 57-72 СК України та ст. 372 ЦК України (в попередній редакції). В свою чергу, судом було встановлено, що у травні 2015 року відповідачем був придбаний автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2009 року випуску, д.р.н. ВН7874ЕР та зареєстрований на [PERSON]. Крім того, у жовтні 2015 року відповідачем був придбаний автомобіль марки RENAULT TRAFIC 2011 року випуску, д.р.н. ВН1332ВР. Вказаний транспортний засіб був також зареєстрований на відповідача. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 71 СК України Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна; суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які майно було набуте (джерело набуття); сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що вищезазначені автомобілі було набуто відповідачем [PERSON] за час шлюбу, отже є спільною сумісною власністю подружжя. В свою чергу, спірні автомобілі є неподільними речами та використовуються [PERSON]М . виключно у власній підприємницькій діяльності. П. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Позивачем не було заявлено вимоги, щодо отримання грошової компенсації при можливому вирішенні питання щодо поділу спільного майна. З огляду на вищезазначене,

Outcome: partial