Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

З 10.07.2019 року в провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області [PERSON] перебувала вищевказана цивільна справа. У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді [PERSON] у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області №1-ос від 11.08.2020 року про припинення повноважень судді [PERSON] , акту прийому-передачі справ судді [PERSON] від 11.08.2020 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.08.2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 12.08.2020 року була передана на розгляд судді Романько О.О. 31.08.2020 року ухвалою судді справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судове засідання на 29.09.2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 14.07.2007 року вона уклала шлюб з відповідачем, та проживала з ним однією сім`єю до 12.01.2017 року (відповідач виїхав до Польщі та працевлаштувався). [INFO] від шлюбу народилася дитина: син [PERSON] , батьком якого є відповідач у справі. Починаючи з 12.01.2017 року батько ніякої участі у вихованні сина не приймає, не виявляє до сина уваги та турботи, ухиляється від його утримання, долею сина, станом його здоров`я не цікавиться, всі контакти закінчуються погрозами. Таким чином, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Наразі син проживає та зареєстрований разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач доглядає за дитиною, матеріально утримує, оздоровлює та виховує фактично одна: дитина має все необхідне для нормального фізичного і духовного розвитку. Син навчається в КЗ «Гуляйпільська спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів». Посилаючись на ст.164 СК України, прохала позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо дитини: сина [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач та його представник: адвокат Сивоненко О.В. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву від 29.09.2020 року про розгляд справи за їх відсутності. На позовних вимогах наполягають у повному обсязі. Проти заочного рішення по справі не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади (а.с.106), будь-яких заяв чи клопотань до суду за увесь час знаходження справи на розгляді не надав, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, надав через канцелярію суду 14.08.2020 року висновок про розв`язання спору про позбавлення батьківських прав. Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими для заочного розгляду. Відповідно до положень ст.ст. 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст. 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи . Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готування її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 СК України батько може бути позбавлений батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що 14.07.2007 року сторони у справі зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області від 14.07.2007 року, актовий запис № 36), який в подальшому відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 15.01.2018 року був розірваний (а.с.10, 12). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11). Починаючи з 12.01.2017 року батько дитини виїхав до Польщі та працевлаштувався, з цього часу ніякої участі у вихованні сина не приймає, не виявляє до сина уваги та турботи, ухиляється від його утримання, долею сина, станом його здоров`я не цікавиться, що підтверджується поясненнями позивача та довідками сімейного лікаря КНП «Гуляйпільський центр первинної медико-санітарної допомоги» Гуляйпільської ради, класного керівника дитини, КЗ «Гуляйпільська спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» (а.с.31-33, 35). Наразі син проживає та зареєстрований разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач доглядає за дитиною, матеріально утримує, оздоровлює та виховує фактично одна: дитина має все необхідне для нормального фізичного і духовного розвитку, створені належні умови для проживання дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с.49). Таким чином, судом встановлено, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Дитина навчається в КЗ «Гуляйпільська спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» (а.с.31). 16.03.2020 року відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області видано відповідачу у справі [PERSON] обмежувальний припис (а.с.71-74). За висновком виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області як органу опіки та піклуванняпро розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету №70 від 30.07.2020 року, встановлено, що з урахуванням ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України, п.73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, без повного, всебічного та об`єктивного розгляду, без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття висновку про позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування вважає, що кожна із сторін повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять, наприклад, батька в суттєво менш сприятливе становище порівняно з матір`ю дитини, захищати свої законні права, надавати пояснення або докази, що є вагомими при прийнятті рішення органом опіки та піклування про врегулювання спору. За таких обставин, орган опіки та піклування не вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] (а.с.99-103). Судом встановлено, що до суду звернулася мати в інтересах свого сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 165 СК України, з позовом про позбавлення батьківських прав батька [PERSON] з підстави, передбаченої ч.1 п.2 ст.164 СК України, а саме ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Суд доходить висновку, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не надає матеріальної допомоги, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Факт ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина [PERSON] , [INFO] , знайшов своє підтвердження в судовому засіданні під час встановлення обставин та перевірки їх доказами і підтверджується поясненнями позивача, наданими суду письмовими доказами: довідками зі школи, з дитячого садка, від сімейного лікаря, крім того, судом в судовому засіданні було досліджено звукозаписи телефонних розмов, які мають негативний психологічний вплив на дитини та її матір, що також знайшло своє підтвердження у рішенні Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 16.03.2020 року про видачу відповідачу обмежувального припису, які суд вважає достовірними, належними та допустимими. Крім того, суд відповідно до ч.6 ст.19 СК України не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на те, що він суперечить інтересам дитини, так як відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина, на ці обставини може вказувати ті обставини, що відповідач фактично відсутній на території України більше трьох років, добровільної фінансової допомоги синові не надає, не шукає з сином зустрічей та не намагається брати безпосередню участь в житті дитини. При вербальному спілкуванні з дитиною веде себе агресивно, висловлює погрози як самому синові, так і його матері, виражається нецензурною лайкою на їх адресу, чинить психологічний тиск. Так, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З огляду на зазначене суд приходить до висновку про те, що відповідач не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не свідчить про наявність реального інтересу до її внутрішнього світу. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополуною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року). Таким чином, за встановлених обставин, суд не може залишити поза увагою те, що спілкування сина з відповідачем не є благополучним та може сприяти утворенню для дитини безпечного, спокійного та стійкого середовища. Фактів намагання відповідача встановити контакт з сином, виявлення бажання налагодити стосунки та регулярно спілкуватись з ним, а також брати участь у його вихованні судом не встановлено, як і того, що у батька дитини для цього існують непереборні перешкоди, зокрема які б чинила матір дитини чи будь-які інші особи. А тому позов підлягає задоволенню, так як обставини, на які посилається позивач як на підстави, передбачені законом, встановлені у судовому засіданні під час їх перевірки наданими суду доказами. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як рішення ухвалено на користь позивача, який сплатив судовий збір в сумі 768,40 грн., то суд відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 768,40 грн. покладає на відповідача та стягує його на користь позивача.

Outcome: approved