Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача - адвокат Мельник Н.О. просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2» житловою площею 145,4 кв.м., загальною площею 365,3 кв.м. та надвірних будівель: льох літ. «Б», огорожа №1,2 по [ADDRESS] , та Ѕ частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №6310136600:12:032:0005 - в порядку поділу майна подружжя; та визнати право власності на Ѕ частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2», житловою площею 145,4 кв.м., загальною площею 365,3 кв.м. та надвірних будівель : льох літ. «Б», огорожа №1,2 по [ADDRESS] , та 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №6310136600:12:032:0005 - особистою приватною власністю позивача. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступне. 29.01.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, від якого народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторони було розірвано 29.09.2018 року. В період шлюбу подружжям було придбано спірний житловий будинок із земельною ділянкою на наступних умовах. 01.08.2013 року відповідач уклав Попередній договір з власником майна договір про купівлю спірного нерухомого майна вартістю 5265000,00 грн., що на день підписання основного договору складає 650000 доларів США, та на підтвердження дійсних намірів було сплачено 232290,00 грн., що на день підписання договору складає 29000 доларів США. Наступна сума мала бути сплачена до 25.09.2013 року. Для внесення вказаних коштів позивач отримала зі свого рахунку кошти в розмірі в загальному розмірі 126000 доларів США. Також для внесення вказаних коштів позивач продала належне їй нерухоме майно, а саме квартиру за 4180000,00 руб. РФ, що становить 671425,00 грн. Позивач особисто сплатила кошти [PERSON] шляхом переводу кошти: 04.10.2013 року - 45000,00 доларів США, згідно курсу 359685,00 грн.; 09.10.2013 року - 85000,00 доларів США згідно курсу 679405,00 грн., 15.10.2013 року - 30000 доларів США згідно курсу 239790,00 грн., та 28.10.2013 року - 90000 доларів США згідно курсу 719370,00 грн. Також, позивачем 25.10.2013 року був отриманий кредит на покупку спірного майна у АО «Альфа-Банк» в сумі 3200000 руб., згідно курсу 807840,00 грн., який повністю сплачений впродовж 2013-2018 рр. Також відповідач отримав кредит у розмірі 20000000 грн. в ПАТ «Східно-український банк «Грант». Вже після розірвання шлюбу позивач самостійно виплачувала вказані кредитні кошти. Відповідач з 05.08.2013 року не працював, тобто коштів на придбання будинку він до сімейного бюджету не вносив. Діти сторін перебувають на утриманні позивач, відповідач кошти не надає. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач та її представник - адвокат Мельник Н.О. в судовому засіданні позовні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник - адвокат Павлов В.І. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме в частині визнання права власності на спірне майно в порядку поділу майна подружжя на Ѕ його частину, а в іншій частині просили відмовити у зв`язку з безпідставністю, посилаючись на те, що готівкові кошти, які позивач зняла з рахунку є сумісною власністю подружжя. Крім того, позивач знаходилась з 2010 по 2018 у відпустці по догляду за дитиною, та отримувала не значні кошти, спірний будинок був придбаний за спільні кошти, в інтересах родини, та на ім`я одного з подружжя. 29.01.2019 року вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Сенаторову В.М. 29.01.2019 року до суду разом з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою судді від 20.03.2019 року вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які правочину стосовно житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] до розгляду справи. Ухвалою судді відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою суду від 10.10.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до розгляду по суті. 07.04.2020 року здійснено повторний розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 14.04.2020 року прийнято вказану цивільну справу до провадження судді. Ухвалою суду від 17.12.2020 року у прийнятті уточненої позовної заяви відмовлено та повернено дану заяву позивачу. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26.01.2021 апеляційну скаргу повернуто до Київського районного суду м. Харкова для виконання вимог п. 15.11 Перехідних положень ЦПК України. Ухвалою судді від 09.02.2021 апеляційну скаргу адвоката Мельник Н.О. на ухвалу суду від 17.12.2020 про відмову у прийнятті уточненої заяви повернуто заявнику. Судом встановлено, 29.01.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, від якого народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторони було розірвано 29.09.2018 року, та позивачем змінено прізвище на « [PERSON] ». 24.03.2014 року між відповідачем та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до якого відповідач придбав житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , за ціною 650000 доларів США, що становить 6175000 грн. Право власності за вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Сторона відповідача визнає вимоги щодо визнання права на Ѕ частину спірного будинку та земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя, та просить відмовити в задоволенні вимог щодо визнання Ѕ частини спірного майна особистою приватною власністю позивача. На підтвердження того, що Ѕ частина спірного майна є її особистою власність позивач надала до суду наступні докази, з яких вбачається, що нею відчужено квартиру за адресою: [ADDRESS] , та з її продажу кошти в розмірі 45000 доларів США, 85000 доларів США, 30000 доларів США, 90000 доларів були перераховані згідно договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] . Також 14.07.2014 року відповідачем отримані кредитні кошти в розмірі 20000000 грн. в ПАТ «Східно-український банк «Грант», та передано спірне нерухоме майно в іпотеку банку. До суду надані копії квитанцій, що позивач сплачувала кредитні кошти за відповідача в розмірі 846100,00 грн., 784000,00 грн., 71554,84 грн., 1442821,09 грн., 10576,25 грн. Позивачем також взяті кредитні кошти в АТ «Альфа-Банк» в розмірі 30000000 руб. РФ, 3760900,00 руб РФ, 10000000 руб РФ, які повністю виплачені. Також до суду надані довідки про доходи позивача, та довідку про те, що позивач знаходилась у декретній відпустці з жовтня 2010 року, з 15 січня 2014 року, з 05 січня 2017 року. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отримання кредитних коштів позивачем, та отримання нею доходів не є достатніми доказами для спростування презумпції спільної сумісної власності, як і не надано доказів того, що вказані кошти спрямовувались саме на купівлю будинку та земельної ділянки. Доказів того, що грошові кошти належали особисто позивачу суду надано не було, та і не спростовує те, що відповідачем отримано кредит в розмірі 20000000 грн. Доказів сплати коштів виключно позивачем саме в розмірі 650000 доларів США не підтверджується матеріалами справи. Посилання сторони позивача, що відповідач не сплачує аліменти, та в нього виникла заборгованість не є підставою також для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно. Враховуючи викладене, суд виходить із того, що спірне нерухоме майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки інших доказів до суду надано не було зі сторони позивача. Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не встановлено домовленості щодо поділу нерухомого майна, частки сторін є рівними і становлять по Ѕ, тому задовольняє позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку поділу майна подружжя за позивачем на Ѕ частину житлового будинку з прибудовами літ. «А-2», житловою площею 145,4 кв.м., загальною площею 365,3 кв.м., та надвірних будівель: льох літ. «Б», огорожа №1,2 по [ADDRESS] , та Ѕ частину земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №6310136600:12:032:0005, а в іншій частині суд відмовляє у зв`язку з недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial