Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

До Харківскього районного суду Харківської області із позовом звернулася [PERSON], [INFO] до відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації Харківської області про поновлення на роботі з 05.09.2017 р., скасування наказів відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації Харківської області № 28-к від 01.09.2017 р. про звільнення ії з займаної посади економіста та № 29-к від 04.09.2017 р. виданого на заміну наказу № 28-к від 01.09.2017 р. в звязку з неточністю запису, виплаті заробітної плати за період з 01.09.2017 р. по 04.09.2017 р. в сумі 717 грн. 22 коп., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на дату винесення рішення судом та стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. 00 коп., стягнення понесених позивачем судових витрат, допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 01.09.2017 р. по 04.09.2017 р. включно у розмірі 408 грн. 89 коп. та допущенні негайного виконання рішення суду в частині поновлення ії на роботі на посаді економіста відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації Харківської області. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що 03.12.2007 р. вона була прийнята на роботу на посаду економіста відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації Харківської області, згідно наказу № 110-к від 06.11.2007 р. Згідно запису в ії трудовій книжці БТ-Ц № 3245527, ії 01.09.2017 р., згідно наказу № 28-к від 01.09.2017 р. було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказане звільнення ії з посади економіста вона вважає незаконним та безпідставним, так як 04.09.2017 р. під психологічним примусом з боку заступника начальника відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації [PERSON] вона написала на імя начальника цього відділу [PERSON] заяву про те що просить звільнити ії з 04.09.2017 р. з займаної посади. Однак, в заяві про звільнення вона не зазначила причину та підставу ії звільнення, також вона не зазначала жодної поважної підстави для «дострокового» ії звільнення за власним бажанням згідно вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 38 КЗпП України, так як їх у неї не було. Заяву вона надала у приймальню начальника відділу. 04.09.2017 р. їй під підпис було надано наказ № 28-к про ії звільнення, який вона підписала у стані сильного душевного хвилювання, але копії цього наказу вона не отримала. В цей же день їй було видано трудову книжку та довідки про середню заробітну плату. Вже заспокоївшись, у себе дома, вона ретельно ознайомилась із записом у ії трудовій книжці та зрозуміла, що ії було звільнено з порушенням законодавства, так як, по-перше, ії звільнили «задніми числами», а саме 01.09.2017 р. (наказ № 28-к від 01.09.2017 р., запис № 20 від 01.09.2017 р. у трудовій книжці), хоча заява нею була написана 04.09.2017 р., по-друге, вона взагалі не бажала звільнятися з займаної посади, а заява про звільнення була написана нею у стресовому стані під психологічним примусом, по-третє, ії заява про звільнення з роботи «за власним бажанням» від 04.09.2017 р. не була зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання переведення чоловіка на іншу роботу та інш.) У заяві про звільнення від 04.09.2017 р. про бажання звільнитися у звязку із тим, що відповідач не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, що могло б бути підставою для «дострокового» звільнення ії без відпрацювання двох тижнів, згідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вона також не зазначала. Окрім цього, вона дізналася, що відповідач, окрім незаконного наказу про ії звільнення з посади економіста № 28-к від 01.09.2017 р., який зазначений у його трудовій книжці (запис 20), видав ще новий наказ про звільнення № 29-к від 04.09.2017 р. на заміну наказу № 28-к від 01.09.2017 р. в звязку із неточністю запису, який вона також просить скасувати. Позивач вважає, що фактично звільнення ії з роботи відбулося не з ії ініціативи, так як бажання та підстав для звільнення у неї не було, а під натиском та з ініціативи адміністрації відповідача з явним порушенням вимог діючого законодавства, у звязку із чим вона звернулась до відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації Харківської області із вказаним позовом. Відповідач надав до суду свої заперечення у яких вказав, що 03.12.2007 р., згідно з наказом № 110-к від 06.11.207 р. позивач була прийнята на посаду економіста до відділу охорони здоровя Харківської районної державної адміністрації Харківської області. З а період роботи у відділі охорони здоровя позивач неодноразово преміювалася, на протязі кількох років, в т.ч. і у 2017 році позивачу встановлювалася стимулююча надбавка в розмірі 50 % посадового окладу, їй також було дозволено сумісництво 0,5 ставки оператора компютерного набору. Однак, не дивлячись на викладене, позивач 04.0з9.2017 р. власноручно написала заяву на імя начальника відділу охорони здоровя ХРДА з проханням звільнити ії з займаної посади з 04.09.2017 р. Згідно резолюції начальника відділу на заяві, позивач була звільнена з займаної посади 01.09.2017 р. за власним бажанням наказом № 28-к від 01.09.2017 р. В той же день позивач була ознайомлена з наказом під особистий підпис. Ніяких заяв від відповідача щодо незгоди з наказом не надходило. Так як наказ № 28-к був помилково датований 01.09.2017 р. та звільнення позивача, згідно цього наказу було помилково проведено також 01.09.2017 р., на зміну цього наказу «в звязку з неточністю запису», був виданий наказ № 29-к від 04.09.2017 р. у відповідності з яким позивач була звільнена з займаної посади 04.09.2017 р. за власним бажанням. 14.09.2017 р. на адресу позивача, вказану в паспорті, відділом охорони здоровя був надісланий лист № 700 від 14.09.2017 р., в якому вона повідомлялася про зміну наказу № 28-к від 01.09.2017 р., до листа додавалась копія наказу № 29-к від 04.09.2017 р. Цим листом позивачу було запропоновано у зручний для неї час прибути до відділу з трудовою книжкою для внесення змін у запис про звільнення. Також позивач був повідомлений, що виплати, належні їй при звільненні, перераховані на ії банківську картку. Згідно поштового повідомлення лист не був вручений позивачу та повернутий до відділу охорони здоровя за спливом строку зберігання. Листом № 551 від 01.11.2017 р. відділ охорони здоровя повідомив позивача, що на ії банківську картку перерахована середня заробітна плата в сумі 1311 грн. 28 коп. за період затримки розрахунку при звільненні. Лист, згідно поштового повідомлення, був отриманий позивачем 04.11.2017 р. У своїй позовній заяві позивач вказує, що була звільнена з порушенням вимог діючого законодавства. Однак, по першому ії запереченню, ще до звернення позивача до суду наказом № 29-к від 04.09.2017 р. наказ № 28-к від 01.09.2017 р. був змінений, про що відповідачу направлено листа з повідомленням. Лист повернуто за спливом строку зберігання. По другому запереченню позивачки відповідач вважає, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак, наявність психологічного тиску при звільненні з боку представника роботодавця позивачем не доведена. Відповідно до третього заперечення позивача, відповідач вважає що згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін, про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення ввважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Таким чином, з викладеного вбачається, що роботодавець вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше строку попередження при звільненні за ст. 38 КЗпП України без поважних причин. У своїй заяві від 04.09.2017 р. позивач висловила роботодавцю своє бажання бути звільненою з 04.09.2017 р., на що отримала його згоду й була звільнена 04.09.2017 р. за власним бажанням, тобто до закінчення строку попередження. Окрім цього, всі документи щодо звільнення позивача, витребувані його адвокатом і отримані ним, згідно поштового повідомлення від 28.09.2017 р. Аналогічні пояснення позивач і його представник, а також представник відповідача дали суду під час судового засідання. Суд, дослідивши зібрані докази по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. За заявою [PERSON] Головним управлінням Держпраці у Харківській області була проведена перевірка і листом від 25.10.2017 р. № О-922/О-948/02.04/12.-14/11299 їй повідомлено про наслідки проведеної перевірки: «Відповідно пояснень начальника відділу охорони ХРДА [PERSON], Ваша заява на звільнення 04.09.2017 р. була розглянута в той же день начальником у Вашій присутності та накладено резолюцію про звільнення за власним бажанням, проти якої Ви не заперечували, був створений наказ про звільнення за власним бажанням, з яким ви були ознайомлені під розпис, проти формулювання наказу Ви також не заперечували. В наказі про звільнення було допущено неточність запису, тому було видано новий наказ, що виправив неточність. Також було направлено Вам замовного з повідомленням листа, яким повідомлено про зміну наказу, запропоновано прибути у зручний час до відділу охорони здоровя ХРДА з трудовою книжкою для внесення змін у запис про звільнення. Листом від 14.09.2017 р. № 700, Вам разом з повідомленням направлено завірено копію наказу № 29-к від 04.09.2017 р. Відповідно до наданого витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, на підставі наказу від 01.09.2017 р. № 28-к Вам видано під підпис трудову книжку при звільненні. Дата отримання трудової книжки не зазначена. Відповідно до пояснень начальника відділу охорони здоровя ХРДА трудова книжка отримана Вами під розпис 04.09.2017 р.» (а.с. 160-162) Судом встановлено, і проти цього не заперечує позивач та ії представник, що заява про звільнення була написана 04.09.2017 р. Таким чином, суд вважає, що наказ про звільнення від 01.09.2017 р. був підписаний помилково, однак, вказана помилка була виправлена до звернення позивача до суду 04.09.2017 р., і, таким чином, дійсним являється наказ про звільнення від 04.09.2017 р., яким скасовано попередню помилку в попередньому наказі щодо дати його винесення. Щодо внесення відповідних виправлень в трудову книжку [PERSON] про дату ії звільнення з 04.09.2017 р., при наданні для цього трудової книжки, відповідач не заперечує. Щодо небажання [PERSON] звільнятися суд вважає, що вказане твердження суперечить власноручно написаною нею заяві з проханням звільнити ії з займаної посади від 04.09.2017 р. Ніяких доказів психологічного тиску на неї позивач суду не надала, незважаючи на те, що відповідно до ст. 60 ЦПК України, обовязок доказування своїх вимог законом покладений на позивача. Судом досліджена заява позивача [PERSON] від 04.09.2017 р. на імя начальника відділу охорони здоровя [PERSON], відповідно до якої вона написала: «Прошу звільнити мене з займаної посади з 4 вересня 2017 р.» (а.с. 110) Таким чином, заява не містила конкретної підстави, статті звільнення. Суд вважає, що правовідносинах щодо звільнення, які виникли між сторонами, відповідно до тексту вказаної заяви і до абзацу другого пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р.: «Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає що трудовий договір припинено за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Так, відповідно до ст. 38 КЗпП України, яка регулює питання розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника: « Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору». Однак, в судовому засіданні встановлено, і, проти цього не заперечувала позивач, що після 04.09.2017 р. вона не виходила на роботу і отримала всі належні їй при звільненні по 04.09.2017 р. включно виплати, і, таким чином, до прийняття рішення судом по ії справі, узгодивши із роботодавцем і отримавши відповідні виплати за певний час, погодилась із відповідними умовами, і, таким чином, проявила своє ставлення щодо звільнення. Фактично припинивши виконання своїх трудових обовязків з 04.09.2017 р. позивач поставила роботодавця у становище, в якому він, маючи на руках заяву [PERSON] про звільнення ії з роботи саме з 04.09.2017 р., не мав права нараховувати позивачці у якості заробітної плати бюджетні кошти за роботу яка нею не виконувалась. Правовідносини щодо припинення трудового договору за ініціативою працівника - [PERSON], які виникли між сторонами, на думку суду, повністю узгоджуються із положеннями ст. 38 КЗпП України та абазцом другим пункту 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. (в редакції від 25.05.1998 р.): «Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Відповідно до розяснень Верховного суду України щодо «Застосування судами цивільного і цивільно-процесуального законодавства»: «Звільнення працівника за його заявою до закінчення двотижневого строку відповідає ст. 38 КЗпП України, якщо працівник зазначив дату звільнення у заяві або погодився з нею до проведення останнього». Як вбачається із заяви позивача про звільнення (а.с. 110), остання просила звільнити ії за власним бажанням саме з 04.09.2017 р. КЗпП України не містить заборони, а відповідно надає право працедавцю звільнити працівника у строк, про який він просить, без письмового попередження за два тижні, навіть за відсутності передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП України причин для звільнення. Так, відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2012 р. по справі № 6-9053св12: «За змістом ст. 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення». Згідно із п. 12, п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. (в редакції від 25.05.1998 р.) у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те що власник або уповноважений ним орган примусив його подати заяву про розірвання трудового договору. Доказів того що [PERSON] була змушена написати заяву на звільнення під примусом, позивач і ії представник суду не надали і в матеріалах справи відсутні. Таким чином, звільнення позивачки в день вказаний нею у заяві про звільнення відповідає вимогам чинного законодавства, а тому посилання позивачки про те, що порушено ії право на звільнення до закінчення двотижневого строку передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України є безпідставним. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] скористалася своїм правом звільнення за власним бажанням до спливу двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України, про що свідчить ії заява про звільнення за власним бажанням з 04.09.2017 р. Доводи позивачки про те, що заяву про звільнення було написано під тиском з боку керівництва роботодавця є такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Інші позовні вимоги являються похідними від вимоги про визнання звільнення незаконним і задоволенню не підлягають у звязку із відмовою у задоволенні цієї вимоги. Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: dismissed