Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

До Чернівецького районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до Чернівецької територіальної громади в особі Чернівецької селищної ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлові будівлі. Вказаний позов обґрунтований тим, що 30 липня 1996 року між позивачем та малим колективним підприємством «Моноліт» був укладений договір купівлі-продажу нежитлових будівель та погоджено усі належні умови виконання договору. Згідно з умовами договору продавець зобов'язався до 31 грудня 2011 року виготовити технічну документацію та посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, продавець своїх зобов'язань не виконав, та як стало згодом відомо позивачеві , МКП «Моноліт» не діє, як підприємство, а також відомості в ЄДРЮОФОП відсутні. На підставі наведеного [PERSON] звернувся до територіальної громади Чернівецької селищної ради з заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на зазначені будівлі. Однак, рішенням виконкому від 30.10.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі. Тому, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу від 30.07.1996 року дійсним та визнати за ним право власності на нежитлові будівлі, що розташовані по [ADDRESS] . Позивач, будучи у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи повідомленим, в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просив суд слухати справу у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Представник відповідача - селищний голова Кушнір В. теж подала до суду заяву, в якій просила суд слухати справу у відсутність їхнього представника. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, дійшов наступного висновку. З матеріалів справи встановлено, що 30 липня 1996 року між [PERSON] та Малим колективним підприємством «Моноліт» був укладений договір купівлі-продажу нежитлових будівель: виробничого приміщення, будівлі складу, прохідної, які розташовані по [ADDRESS]. При укладені договору між сторонами було погоджено всі належні умови договору купівлі-продажу нежитлових будівель. Зокрема, щодо ціни, порядку передачі коштів та будівель, посвідчення договору в нотаріальному порядку. За домовленістю з продавцем договір укладений в письмовій формі. Продаж будівель вчинений за ціною: будівлі виробничого приміщення - за 20108000,00 /двадцять мільйонів сто вісім тисяч/ карбованців, будівлю прохідної - за 12408000,00 /двадцять мільйонів чотириста вісім тисяч/ карбованців. Згідно з умовами укладеного договору, позивачем того ж дня був проведений повний розрахунок з продавцем - сплачено в касу МКП «Моноліт» обумовлену договором суму, що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №346 від 30.07.1996 року /а.с. 13/. Після виконання позивачем зобов'язань покупця, МКП «Моноліт» передало [PERSON] вказані будівлі згідно накладної №346 від 30.07.1996 року та ключі від будівель. З того часу, позивач постійно користується будівлями, здійснює ремонтні роботи в придбаних будівлях. Згідно з умовами договору купівлі-продажу від 30.07.1996 року, продавець зобов'язався до 31.12.2011 року виготовити технічну документацію та посвідчити зазначений вище договір в нотаріальному порядку. Однак, до 31 грудня 2011 року продавець своїх зобов'язань по нотаріальному посвідченні договору не виконав. Після 31 грудня 2011 року позивав вирішив з'ясувати причину недотримання продавцем умов договору. Згодом, [PERSON] дізнався , що МКП «Моноліт» не діє як підприємство, більше того, згідно довідки Державної реєстраційної служби України серії АГ №708598 від 23.10.2014 року, відомості про дане підприємство в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні. Проте, позивач виготовив технічну документацію на будівлі: будівлю виробничого приміщення під літерою «А», загальною площею 113,2 квадратних метри; будівлю складу під літерою «В», загальною площею 93,8 квадратних метри; будівлю прохідної під літерою «Б», загальною площею 8,0 квадратних метри, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та одержав звіт про незалежну оцінку нежитлових будівель. У зв'язку з припиненням діяльності МКП «Моноліт», враховуючи, що вказане майно знаходиться на території Чернівецької селищної громади, позивач звернувся до виконкому Чернівецької селищної ради з заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на зазначені будівлі. Однак, рішенням виконкому від 30.10.2014 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на зазначені будівлі та підставою відмови вказано те, що додана документація не являється підставою для оформлення права власності на нерухомість. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає, або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає, або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Під час укладання договору купівлі-продажу нежитлових будівель [PERSON] та МКП «Моноліт» досягнули домовленості щодо істотних умов, позивач повністю оплатив вартість нежитлових будівель, які розташовані за адресою: [ADDRESS] (що підтверджується квитанціє до прибуткового касового ордеру №346 від 30.07.1996 року), а продавець передав йому нежитлові будівлі, ключі від них, і хоча укладений між ними договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, але є дійсним,оскільки право власності у позивача виникло з моменту оплати та отримання майна. Дослідивши надані докази, встановивши правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем та правові норми, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що з огляду на зазначені вище обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved