Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя набутого ними в шлюбі. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12.04.1996 року по 19.02.2016 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було нажито і набуто у власність не рухоме майно, яке мирним шляхом поділити не виявилось можливим, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд поділити майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 90,90 кв.м., житловою площею 46,80 кв.м. в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 97,3 кв.м., житловою площею 52,8 кв.м. в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за нею право власності на ? частину грошових коштів в розмірі 362 050.13 грн., стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 362 050.13 грн., визнати за нею право власності на ? частину грошових коштів у розмірі 7 170.34 доларів США, що станом на 11.07.2016 року за курсом НБУ становить 174 095.97 грн., стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 7 170.34 доларів США, що станом на 11.07.2016 року відповідно до курсу НБУ становить 174 095.97 грн. В судовому засіданні позивач зазначила, що оскільки після розірвання шлюбу діти залишаються проживати з нею, враховуючи їх хворобливий стан, необхідність в особливому лікуванні, харчуванні, санітарно - курортному лікуванні, беручи до уваги те, що відповідач сплачує аліменти на утримання дітей в недостатньому розмірі, а також той факт, що він приховав майно, що являється об»єктом спільної сумісної власності, витратив кошти, які є спільною сумісною власністю на власний розсуд, тому вважає, що суд при поділі майна подружжя може відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на всю квартиру [ADDRESS]. В останньому судовому позивач просила суд прийняти відмову від позовних вимог щодо визнання за нею права власності на грошові кошти та стягнення вказаних коштів з відповідача на її користь. Іншу частину її позовних вимог просила задовольнити в повному обсязі. Представник позивача підтримав в судовому засіданні вимоги своєї довірительки та просив суд про їх задоволення. Відповідач в судовому засіданні спочатку заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, в останньому судовому засіданні, що відбулося 26.05.2017 року визнав вимоги позову та не заперечував проти їх задоволення. Пояснив, що з 2012 року він не працював, підробляв не офіційно. Займався тим, що позичав кошти у знайомих, розміщував їх на депозитних рахунках, після закінчення строку дії договору, віддавав кошти, а проценти залишав собі, ці кошти він витрачав на потреби сім»ї. Квартири по вул. Закревського та по вул. Милославській в м. Києві вони придбали з дружиною за спільні кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Представник третьої особи в удове засідання не з»явився, повідомлений про день та час розгляду справи належним чином. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.04.1996 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем по справі розірвано. Від шлюбу подружжя має дітей: сина [PERSON], [INFO], доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання їх дітей до їх повноліття. Судом також було встановлено, що під час знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно: трикімнатна квартира [ADDRESS], що перебуває в іпотеці ВАТ КБ «Хрещатик», трикімнатна квартира [ADDRESS]. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р.«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна суд виходить із того, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та часки кожного з подружжя в спільному майні, про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов»язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що вищевказане майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділене між подружжям в судовому порядку. Пунктом 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї. Відповідно до п. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 1 ст. 2 ч. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є суб»єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім»ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім»ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). В судовому засіданні, серед іншого судом було встановлено наступне. Діти сторін у справі після розлучення батьків, тобто з лютого 2016 року перебувають на утриманні матері - позивача по справі. Відповідач по справі - батько дітей по мірі можливості допомагає дітям, сплачуючи за рішенням суду на їх утримання певні кошти. Як пояснив в судовому засіданні сам відповідач, квартира [ADDRESS], що є їх з позивачем спільною власністю, як подружжя здається ним в найм, з отриманих за це коштів, він сплачує аліменти на користь колишньої дружини на утримання дітей, тобто отримуючи власне одноособово дохід від здачі в оренду квартири, що належить також і позивачу, розпоряджається ним за власним розсудом. Крім того, відповідачем по справі на початку судового розгляду визнавався той факт, що на розрахункових рахунках в Банку «Хрещатик» під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем у нього перебували кошти, проте скільки, він вже не пам»ятає. Зазначив, що дійсно такі кошти ним було знято особисто з рахунків, частину їх він витратив на сім»ю, частину на ремонт автомобіля. Також при вирішенні питання про відступлення від засад рівності часток подружжя та збільшення частки майна позивача у праві спільної сумісної власності подружжя, суд бере до уваги те, що син сторін у справі [PERSON], є інвалідом з дитинства, навчається на денній формі навчання, потребує матеріальної допомоги, інші діти [PERSON] та [PERSON] також потребують матеріальної допомоги на оздоровлення та лікування хвороб. (а.с. 95-99). Діти проживають з матір»ю, вона займається їх вихованням та матеріально утримує. Таким чином, з урахуванням також пояснень в судовому засіданні відповідача, суд приходить до висновку про те, що є достатньо правових підстав для того, щоб відступити від рівності часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved