Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Андрейцев М.М. звернувся до Іваничівського районного суду в інтересах держави в особі Іваничівської селищної ради з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутої земельної ділянки у власність територіальної громади селища Іваничі. Позовні вимоги мотивує тим, що впродовж 2015 року Іваничівською селищною радою вживались заходи щодо приведення у відповідність до вимог чинного земельного та податкового законодавства діючих договорів оренди земель. Під час проведення вказаних дій виявлено, що договір оренди водних об'єктів місцевого значення, укладених між Іваничівською районною державною адміністрацією та [PERSON], не відповідає вимогам законодавства. Так, вивченням даного договору та доданих до нього матеріалів встановлено, що 05.06.2003 між [PERSON] (орендарем) та першим заступником голови Іваничівської районної державної адміністрації [PERSON] (орендодавцем) укладено договір оренди водних об'єктів місцевого значення (зареєстровано в нотаріальному реєстрі за №499). Всупереч вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , згідно якого обов'язковій державній реєстрації підлягає, зокрема, право оренди земельної ділянки, вказаний договір від 05.06.2003 року не пройшов державної реєстрації, про що в Державному реєстрі земель відсутні відповідні записи. Також, пунктом 5.5 спірного договору оренди передбачено, що договір набуває чинності з моменту державної реєстрації. Вказаний договір не є укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а безпідставно передана за ним земельна ділянка підлягає поверненню з користування [PERSON] Крім того, рішенням Іваничівської селищної ради Волинської області № 9\\32 від 11.09.2003 включено в межі селища Іваничі земельні ділянки загальною площею 104,9 га, серед них - землі водного фонду 49,7 га. Розпорядженням голови Волинської обласної ради № 101-р від 16.09.2003, Іваничівській селищній раді надано дозвіл на складання проекту встановлення і зміни меж смт. Іваничі Іваничівського району. Рішенням Іваничівської районної ради № 13\\5.1 від 12.01.2004 погоджено внесення в межі селища міського типу Іваничі земель загальною площею 104,89 га та рішенням Волинської обласної ради № 11\\17 від 11.06.2004 включено в межі селища міського типу Іваничі земельні ділянки загальною площею 104,9 га у межах Іваничівської селищної ради. Як вбачається із договору та вивчених матеріалів, укладений договір між Іваничівською райдержадміністрацією та [PERSON] про оренду водних об'єктів місцевого значення проведено до фактичного включення у межі смт. Іваничі даного водного об'єкту, однак рішенням Волинської обласної ради №11\\17 від 11.06.2004 його включено в межі смт. Іваничі. Таким чином, спірна земельна ділянка з 2004 року по даний час перебуває в межах населеного пункту в адміністративних межах смт. Іваничі Волинської області, а тому законним володільцем на даний час являється Іваничівська селищна рада. Однак, в липні 2011 року між Іваничівською районною державною адміністрацією, в особі голови [PERSON], та орендарем [PERSON] укладено незаконну додаткову угоду до договору оренди водних об'єктів місцевого значення №499 до нотаріально посвідченого договору оренди землі від 05.06.2003 №499, проте не зареєстрованого у встановленому законом порядку. Просить повернути безпідставно набуту земельну ділянку водного фонду (водний об'єкт) площею 4,30 га, нормативною вартістю 577490,0 грн., що є предметом договору оренди , її законному володільцю Іваничівській селищній раді. Представники позивача позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав повністю, вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Пояснив при цьому, що його довіритель уклав договір з РДА на законних підставах, відповідно до її рішення, орендну плату сплачував відповідно до договору на рахунок Іваничівської селищної ради. На протязі 12 років договір не ставився під сумнів, не змінювався, не припинявся та не визнавався недійсним. Таким чином його довіритель набув майно за існування достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його використання для потреб відповідно до умов договору. Просить застосувати строки позовної давності. Вислухавши учасників процесу, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 05.06.2003 року між [PERSON] (орендарем) та першим заступником голови Іваничівської районної державної адміністрації [PERSON] (орендодавцем) укладено договір оренди водних об'єктів місцевого значення (зареєстровано в нотаріальному реєстрі за №499).( а.с.5) Згідно умов договору, орендодавець надає орендареві в користування на умовах оренди, для рибогосподарських потреб терміном на 25 років, земельну ділянку загальною площею 4,30 га, в тому числі під ставками (водне плесо) - 2,47 га, прибережна захисна смуга - 1,83 га, з земель водного фонду за межами населеного пункту селища Іваничі. Відповідно до ч.1 ст.210 Цивільного кодексу України правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації. При недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов?язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже, не має юридичної сили. У ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу зазначається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.126 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на момент укладення договору) встановлено, що укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації. Порядком реєстрації договорів оренди землі відповідно до наказу Держкомзему від 02.07.2003 № 174 «Про затвердження тимчасового порядку ведення Державного реєстру земель», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.07.2003 за № 641/7962 (зі змінами, які діяли на момент укладання вищевказаного договору оренди) передбачено, що державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації. Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягає, зокрема, право оренди земельної ділянки. Однак, вказаний договір від 05.06.2003 року не пройшов державної реєстрації, про що в Державному реєстрі земель відсутні відповідні записи. Даний факт підтверджується інформацією Відділу Держземагенства в Іваничівському районі від 07.06.2016 року (а.с.15), а також був підтверджений сторонами по справі. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Згідно п 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України. Відповідно до ч.1, 2 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також, пунктом 5.5 спірного договору оренди передбачено, що договір набуває чинності з моменту державної реєстрації. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вказаний договір не є укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а безпідставно передана за ним земельна ділянка підлягає поверненню з користування [PERSON] Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що рішенням Іваничівської селищної ради Волинської області № 9\\32 від 11.09.2003 включено в межі селища Іваничі земельні ділянки загальною площею 104,9 га, серед них - землі водного фонду 49,7 га. ( а.с 7) Згідно Розпорядження голови Волинської обласної ради № 101-р від 16.09.2003 року Іваничівській селищній раді надано дозвіл на складання проекту встановлення і зміни меж смт. Іваничі Іваничівського району (а.с.8). Рішенням Іваничівської районної ради № 13\\5.1 від 12.01.2004 року погоджено внесення в межі селища міського типу Іваничі земель загальною площею 104,89 га та рішенням Волинської обласної ради № 11\\17 від 11.06.2004 включено в межі селища міського типу Іваничі земельні ділянки загальною площею 104,9 га у межах Іваничівської селищної ради ( а.с. 9,10). Даний факт підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру в Іваничівському районі від 07.06.2016 року (а.с.15). Так, відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно пункту «а» частини 1 ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Частиною 2 ст.83 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) встановлено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Згідно частини 2 ст.84 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 173 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Згідно пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок. Як вбачається із договору та наданих матеріалів, укладений договір між Іваничівською райдержадміністрацією та [PERSON] про оренду водних об'єктів місцевого значення проведено до фактичного включення у межі смт. Іваничі даного водного об'єкту, однак рішенням Волинської обласної ради №11\\17 від 11.06.2004 його включено в межі смт. Іваничі. Таким чином, спірна земельна ділянка з 2004 року по даний час перебуває в межах населеного пункту в адміністративних межах смт. Іваничі Волинської області, а тому законним володільцем на даний час являється Іваничівська селищна рада. Однак, в липні 2011 року між Іваничівською районною державною адміністрацією, в особі голови [PERSON], та орендарем [PERSON] укладено незаконну додаткову угоду до договору оренди водних об'єктів місцевого значення №499 (а.с.6) до нотаріально посвідченого договору оренди землі від 05.06.2003 №499, проте не зареєстрованого у встановленому законом порядку. Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази дають суду всі підстави для задоволення позову та повернення безпідставно набутої земельної ділянки водного фонду (водний об'єкт) площею 4,30 га, нормативною вартістю 577490,0 грн., що є предметом договору оренди , [PERSON] її законному володільцю - Іваничівській селищній раді. Відносно застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Прокурором проводився збір та узагальнення інформації, вивчення чинних договорів оренди земель, з метою захисту порушених прав інтересів держави та вжиття заходів представницького характеру у сфері використання та охорони земель водного фонду та водних ресурсів у 2015 році. Під час перевірки були виявлені порушення, які стали підставою для звернення до суду.Враховуючи дані обставини суд приходить до висновку, що строки позовної давності при зверненні до суду з позовною заявою прокурором пропущені не були. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь прокуратури Волинської області судові витрати в розмірі 1378,00 грн.

Outcome: approved