Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування маральної шкоди заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.09.2009 почався судовий процес між позивачем і його братом [PERSON], предметом якого є спадщина після смерті [PERSON] Відповідач розповсюджує завідомо неправдиві відомості про позивача, які ганьблять його честь і гідність, а саме, що він убив свого батька і пасинка, а також катував і ображав тітку [PERSON] Зазначені відомості відповідач поширює в приватних розмовах, а також під час сварок за місцем проживання позивача. Своїми діями [PERSON] завдала позивачу моральну шкоду, внаслідок чого у останнього почалася гіпертонічна хвороба, яка призвела до гіпертрофії міокарда лівого шлуночка. У зв'язку з цим, позивач змушений постійно приймати ліки і періодично перебувати на стаціонарному лікуванні. Також він, відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес, порушився сон і нормальний хід життя, погіршилося самопочуття. Крім того, позивач змушений пояснювати і спростовувати неправдиві відомості, поширені відповідачем. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 грн. і судові витрати. Позивач подав заяву про зміну позовних вимог у якій зазначив, що просить визнати недостовірною інформацію, яку поширила [PERSON] з приводу того, що він є вбивцею своєї тітки, батька та пасинка, зобовязати її спростувати зазначену інформацію у приміщенні Кинашівської селищної ради та стягнути з неї моральну шкоду у розмірі 10000 грн. і судові витрати. Згодом позивач подав уточнення до позовної заяви про зменшення позовних вимог у якій вказав, що просить визнати інформацію поширену [PERSON], про те, що позивач є вбивцею своєї тітки [PERSON], батька [PERSON] та пасинка [PERSON], недостовірною і наклепом, що принижують його честь та гідність. Також, стягнути з відповідача 10000 грн. моральної шкоди і судові витрати. Відповідач подала заперечення проти позову у яких зазначила, що не визнає позов, оскільки позивач посилається на обставини, що не відповідають дійсності і його переживання повязані з спадковим майном яким він хотів заволодіти. Жодних відомостей, щодо смерті батька, тітки, пасинка і ролі позивача у цих подіях вона не розповсюджувала. Порушення здоровя позивача не повязані з поширенням нею будь-яких відомостей і виникли внаслідок переживання з приводу притягнення до кримінальної відповідальності за підроблення заповіту, витрат значних сум коштів на судові процеси, повязані з визнанням права на спадщину після смерті тітки. Крім того, відповідач просила застосувати ст. 261 ЦК України, оскільки сплив строк позовної давності. Також, [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, яку мотивувала тим, що [PERSON] неодноразово принижував її честь і гідність, різними висловлюваннями в її адресу та розповсюджував неправдиву інформацію, під його впливом десять сусідів підписали скаргу до міліції, що нібито [PERSON] відьма та негативно впливає на них. Крім того, він вигадав із сусідами та знайомими, що [PERSON] розповсюджує інформацію про те, що він вбивця, катував тітку, батька і вбив пасинка. При посадці та збиранні урожаю з городу, [PERSON] постійно створює конфліктні ситуації і ображає [PERSON] та застосовував фізичну силу до неї та її чоловіка. Також, [PERSON] розповсюджує неправдиву інформацію про сина [PERSON] - [PERSON], чим зашкоджує його професійній та діловій репутації, принижує честь та гідність. У звязку з цим, [PERSON] просить стягнути з [PERSON] моральну шкоду 50000 грн. та зобовязати його на сесії Кинашівської селищної ради вибачитися за поширення неправдивої інформації про неї та її сімю. У судовому засіданні [PERSON] (далі позивач-відповідач) свої позовні вимоги підтримав і пояснив, що [PERSON] (далі відповідач-позивач) розповсюджувала відомості у сільській раді, про те, що він катував тітку. У магазині [PERSON], говорила, що він брехун і злодій. Зазначені відомості не відповідають дійсності, оскільки батько помер на роботі у 1980 році, тітка хворіла, а пасинок загинув у дорожньо-транспортній пригоді. Поширення цих відомостей ганьбить його честь і гідність. Проти зустрічного позову заперечив, оскільки він не організовував сусідів для звернення в міліцію, ніяких свідків не підмовляв, не розповсюджував ніяких відомостей. Представник позивача-відповідача позов підтримала і просила його задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач-позивач і її представник у судовому засіданні заперечили проти позову, зокрема [PERSON] вказала, що 10.05.2014 у сільській раді та на городі не була, 08.05.2014 ніяких відомостей не розповсюджувала, оскільки знаходилася у м. Макіївка Донецької області, де доглядала за сестрою. Також, вона не була у магазині [PERSON] і не розповсюджувала ніяких відомостей та навіть не знала де знаходиться цей магазин. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що їм відомо те, що [PERSON] говорила про те, що [PERSON] убив батька, тітку і пасинка. Свідки [PERSON], [PERSON] зазначили, що не знають нічого, будь-які обставини справи їм не відомі, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] особисто нічого не чули. Свідок [PERSON] надав свідчення, згідно яких у жовтні 2016 року, [PERSON] прийшла до його магазину де був штаб партії «Укроп» і розповіла [PERSON] є недостойним кандидатом, оскільки не годував свою тітку, звів своїх родичів на той світ, однак свідок [PERSON], який є працівником вказаного магазину, зазначив, що перебуваючи з поруч [PERSON] і [PERSON], нібито чув розмову про те, що [PERSON] мордував і убив своїх рідних. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] обливає брудом та на протязі семи років поширює інформацію про те, що ніби то він прислав до нього людей, які змусили написати його явку з повинною. Свідок [PERSON], зазначила, що її сестра [PERSON] у травні 2014 року знаходилася у м. Макіївка Донецької області, де доглядала сестру. Особисто не чула інформацію, яку [PERSON] поширив про відповідача-позивача. Аналогічні свідчення надала [PERSON] Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив, що на підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надав копії амбулаторної медичної карти та інших медичних документів, згідно яких йому встановлено діагноз нестабільна стенокардія, напруга ФКТ, атеросклеротичний міокардит, склероз аорти, склероз коронарних судин, гіпертонічна хвороба другого ступеню, гіпертензивне серце, гіпертрофія лівого шлуночка (а.с. 5 24). Відповідач-позивач, як підтвердження своїх позовних вимог і заперечень проти позову надала висновок судово-почеркознавчої експертизи № 2837 від 20.02.2012 (а.с. 47 49); постанови Тульчинського районного суду від 18.06.2012, 06.12.2012 (а.с. 50 51), звернення до правоохоронних органів (а.с. 58, 64, 67, 68, 69, 109 123, 127 ), відповіді на вказані звернення (а.с. 59, 65, 66,\~100 108, 126,), акти медичних обстежень № 170 і 171 від 11.10.2010 і 10.08.2010 (а.с. 62, 63), рішення Апеляційного суду Вінницької області від 14.02.2013 (а.с. 70 - 71), рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.04.2014, 25.07.2013, 17.09.2014, 26.12.2014, 15.01.2016 (а.с. 72 74, 75 77, 78 79, 80 81, 82 86, 87 - 89). У відповідності до довідки № 1069 від 24.03.2016, виданої Борівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, 16.05.2014 [PERSON] перебувала у с. Боровка, Чернівецький район Вінницька область, та займалися похованням [PERSON] (а.с. 59, т. 2). Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії», суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Також, згідно п. 19 вказаної постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні зясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка є дружиною [PERSON], зазначили, що відповідач-позивач говорила, про те, що позивач-відповідач убив своїх батька, пасинка і тітку, як наслідок зазначених дій [PERSON] вказує на те, що він зазнає душевних мук, моральних страждань і нервового стресу, хворіє, у нього погіршився сон і самопочуття, він змушений періодично перебувати на стаціонарному лікуванні, що потребує додаткових витрат. До зазначених свідчень суд ставиться критично, оскільки вони є неповними та уривчастими, за їх допомогою неможливо в повній мірі встановити обставини справи, а саме коли та за яких обставин та як саме [PERSON], вчиняла дії щодо розповсюдження неправдивих відомостей про [PERSON], а самі свідчення свідків базуються на твердженні про те, що [PERSON] та [PERSON] на протязі тривалого часу перебувають у неприязних відносинах та між ними виникають сварки в ході яких вони висловлюють взаємні претензії, зокрема чули, що відповідач-позивач вказувала на те, що позивач-відповідач убив своїх батька, пасинка і тітку. Свідчення свідків [PERSON], [PERSON], суд також не приймає до уваги, оскільки зазначеним особам обставини справи не відомі, а інформація, яку вони надали суду відома їм зі слів інших осіб. Також, на підтвердження своїх вимог позивач-відповідач надав копії медичних документів згідно яких у нього наявні порушення здоровя, однак у вказаних документах відсутні будь-які відомості з приводу причин з яких вони виникли, зокрема неможливо встановити чи захворів [PERSON] внаслідок завдання йому моральної шкоди чи внаслідок інших чинників. В обґрунтування своїх вимог відповідач-позивач надала суду висновки експертів, рішення і постанови судів, які не несуть у собі доказової інформації та не підтверджують обставин на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, суду надано численні звернення до правоохоронних органів з приводу протиправних дій [PERSON] по відношенню до [PERSON], однак відомості наведені у вказаних зверненнях спростовуються відповідями правоохоронних органів, які проводили перевірку фактів наведених у них. Заявляючи зустрічний позов [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] зводить наклепи на неї, розповсюджує завідомо неправдиві відомості, погрожує фізичною розправою, створює конфліктні ситуації, розповсюджує неправдиву інформацію про її сина [PERSON] чим шкодить його професійній і діловій репутації. Разом з тим, відповідач-позивач не надала суду доказів про те, у чому саме полягає неправдива інформація поширена [PERSON], коли та як саме вона була поширена, які погрози висловлював [PERSON] Також, в ході розгляду справи не встановлено характер поширюваної інформації, зокрема чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Суд, також ставиться критично до свідчень [PERSON], [PERSON], сестри та сина відповідача-позивача, які є заінтересованими особами, та [PERSON], оскільки вони особисто не чули інформацію, яку [PERSON] розповсюдив про [PERSON], а тому на основі їх свідчень неможливо встановити обставини необхідні для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що сторони не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, тому підстав для задоволення позовних вимог первісного позивача та зустрічного позивача судом не встановлено. Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в іншій спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань. В ч. 4 ст. 23 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. На підставі ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. У відповідності до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України, визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 3, 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Також, згідно п. 5 вказаної Постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом не встановлено фактів поширення недостовірної інформації проти первісного позивача та зустрічного позивача, порушення їх права та спричинення їм моральної шкоди. Оскільки, судом не встановлено розповсюдження первісним позивачем та зустрічним позивачем негативної та недостовірної інформації, яка порушує їх честь, гідність та ділову репутацію, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12.06.2009, докази, які не стосуються справи й предмета доказування або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи, судом не повинні прийматися. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні первинного і зустрічного позовів необхідно відмовити. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами ст. 23, 277, 280, 297, 1167 ЦК України. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за сторонами. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed