Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до Тульчинської об'єднаної територіальної громади про визнання права на земельну частку (пай). Позовні вимоги мотивовані тим, що у 1945 році, будучи неповнолітнім, позивач був прийнятий членом колгоспу «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району, де працював на різних роботах. Заяви про вихід з колгоспу він не подавав, з членів колгоспу виключеним не був і дане питання на загальних зборах не розглядалося. Починаючи з 20.07.1989 позивач вийшов на пенсію, у 1995 році почалося розпаювання земель колгоспу «8 Березня», розмір земельної частки (паю) учасника колгоспу становив 2,36 в умовних кадастрових гектарах. Оскільки, на момент складання списків осіб, які мають право на земельні паї, позивач не працював, його не включили до списку та у подальшому він не отримав земельний пай. Позивач вважаючи, що має право на отримання земельної частки (паю) неодноразово звертався до Ганнопільської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, а згодом до Тульчинської об'єднаної територіальної громади, однак йому було відмовлено. На думку [PERSON] дана відмова є безпідставною, а тому він звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) у розмірі 2,36 в умовних кадастрових гектарах, який виділявся на момент розпаювання земель колгоспу «8 березня» та поновити йому строк звернення до суду, оскільки вказаний строк пропущено ним з поважних причин, так як позивачу постійно обіцяли вирішити питання пов'язане з наданням йому паю, у зв'язку з чим, він до суду не звертався. Позивач і його представники у судове засідання не з'явилися, надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, однак Тульчинська міська рада Вінницької області через канцелярію суду подала лист згідно якого відповідач не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу на підставі наявних у ній даних і доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, проте надав суду письмові пояснення згідно яких у задоволенні позову слід відмовити з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, а також, що порушення прав позивача щодо отримання земельної частки (паю) виникло не з вини Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно трудової книжки колгоспника [PERSON], 1929 року народження, починаючи з 1945 року став членом колгоспу «8 березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області, та здійснював у ньому трудову діяльність (а.с. 5 - 6), та є пенсіонером членом колгоспу, що підтверджується пенсійним посвідченням від 06.02.1990 (а.с. 10 - 11). Згідно довідки від 11.09.2017, виданої Тульчинським районним центром первинної медико-санітарної допомоги, позивач хворіє і знаходиться починаючи з 2008 року у стані середньої важкості, а з 2014 року його стан погіршився, у зв'язку з чим, він позбавлений можливості ходити (а.с. 170). У відповідності до інформації Архівного сектору Тульчинської РДА у Вінницькій області за № 11 від 06.04.2017, № 28 від 26.06.2017, відомості щодо виключення позивача з членів колгоспу за 1976, 1977, 1989 роки - відсутні (а.с. 8), а також у період з 1945-1976 роки відсутні відомості про прийняття до членів колгоспу (а.с. 26). Відповідно до листа Відділу Держгеокадастру у Тульчинському районі Вінницької області № 99-28-99.2-2586/2-16 від 17.11.2016, середній розмір земельної частки (паю) колгоспу «8 березня» на момент розпаювання у 1995 році становив 2,36 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 9). Частиною 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. У відповідності ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею ст. 71 ЦК УРСР, (діючий на час виникнення спірних правовідносин), встановлено трирічний загальний строк позовної давності. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно частин 1 та 2 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Таким чином, суд встановив, що позивач пропустив строк позовної давності, однак враховуючи, що він неодноразово на протязі тривалого часу намагався усунути порушення своїх прав шляхом звернення до органів уповноважених на здійснення діяльності пов'язаної з розпаюванням земель і виділення їх у власність громадянам, та те, що, [PERSON] хворіє та його стан здоров'я постійно погіршується, у зв'язку з чим, він обмежений у реалізації своїх прав та можливості їх захисту, а тому суд вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин. Статтею 14 Конституції України, передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У відповідності до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікатна право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток(паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004, роз'яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. Позивач починаючи з 1945 року і до моменту виходу на пенсію з 20.07.1989, був членом колгоспу «8 березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області, та перебував з ним у трудових відносинах, та зазначені обставини підтверджені в ході судового розгляду належними доказами, зокрема трудовою книжкою колгоспника у якій вказано, що [PERSON] у 1945 році вступив у колгосп, та пенсійним посвідченням колгоспника, разом з тим, судом не встановлено жодних даних щодо припинення членства позивача у колгоспі та зміни місця роботи, у зв'язку з чим, на момент розпаювання у 1995 році земель його безпідставно не включили до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, враховуючи, що відповідач щодо задоволення позову не заперечував, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за учасниками процесу. На підставі викладеного і

Outcome: approved