Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом, відповідно до якого, просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 388376,10 грн., з яких 372348,45 грн. основна сума боргу за договором позики, 628,27 грн. 3 % річних, 2931,95 грн. пеня, 314,14 інфляційні витрати. В обґрунтування позову зазначила, що 07.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено письмовий договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 372248,45 грн., які зобов'язався повернути трьома частинами по 124116,15 грн., а саме до 12 березня, до 12 квітня та до 12 травня 2018 року. Факт отримання грошових коштів за договором позики також підтверджений розпискою [PERSON], написаною ним власноручно, з підписами свідків. Проте в порушення умов договору позики [PERSON] не виконав своїх зобов'язань, грошові кошти не повернув. Відповідно до ст.625, 546-551 ЦК України та.п.9 Договору позики від 07.03.2018 року, [PERSON] повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме сплатити за несвоєчасне виконання зобов'язання встановлений індекс інфляції, 3% річних та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення платежу. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку не виконав зобов'язання за договором позики, то [PERSON] змушена була звернутися до суду за захистом своїх майнових прав, а відповідно понесла судові витрати на судовий збір, які також слід стягнути з відповідача. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.10.2018 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30.10.2018 року до суду надійшов відзив від відповідача, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки він грошові кошти від [PERSON] не отримував, обставини викладенні в позові не відповідають дійсності, а написана ним розписка була здійсненна під моральним та психологічним тиском проти моєї волі. Через обман та шантаж він вимушений був написати фіктивну розписку, оскільки в нього позивачем вилучено технічни \~ \~ \~ \~й паспорт на його автомобіль та повідомлено, що технічний паспорт йому повернуть тоді, коли він поверне гроші [PERSON]. Під час примушування його написати фіктивну розписку до нього був застосований [PERSON], обман та психологічний тиск. Він не визнає розписку та договір позики. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.12.2018 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку (кадастровий номер 5310436500:09:003:0353, реєстраційний номер 198501453104, площею 404 кв.м.) та 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями (реєстраційний номер 198488353104), розташовані в м. Кременчук Полтавської області по вул. Шишкіна будинок №21, що належать [PERSON] 15.03.2019 року до суду надійшла заява про виправлення технічної помилки, згідно якої [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON]І на її користь заборгованість за договором позики в сумі 372348,45 грн., 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язання в сумі 1295, 57 грн., пеню в сумі 14683,11 грн., інфляційні витратив сумі 48,97 грн. В\~судовому засіданні\~позивач [PERSON],\~просила позов\~задовольнити \~з наведених\~вище підстав.\~[PERSON]\~пояснила,\~що \~в повному\~обсязі підтримує\~поданий позов\~з урахуванням\~заяви про\~виправлення технічної\~помилки від\~15.03.2019\~року \~та пояснила,\~що на\~прохання [PERSON]\~позичила останньому\~гроші в\~сумі 372348,45 грн., які [PERSON] отримав 07.03.2018 року в приміщенні офісу за адресою: м. Кременчук, вул. Гвардійська, 20 в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], про що останнім була написана власноручно розписка про отримання даних грошових коштів, яка також була підписана свідками по справі та власноручно підписаний договір позики від 07.02.2018 року після прочитання, без будь-яких застережень. При цьому, ніяких заходів впливу відносно [PERSON] ні з її боку, ні з боку інших осіб не застосовувалось. Після підписання документів [PERSON] спілкувався з іншими особами, які перебували в офісі. В подальшому [PERSON] на її неодноразові вимоги повернути гроші повідомляв різні причини неможливості повернення грошей в обумовлений строк, що змусило її звернутися до суду за захистом своїх прав. Тільки після її звернення до суду [PERSON] подав заяву до правоохоронних органів про вчинення відносно нього шахрайських дій. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала пояснення позивача та прохала задовольнити позов з урахуванням заяви про виправлення помилки з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не брав в позику грошові кошти у [PERSON], а договір позики і розписку про отримання грошових коштів в сумі 372348,45 грн. підписав 07.03.2018 року внаслідок застосування до нього морального та психологічного тиску з боку [PERSON] та в подальшому звернувся до правоохоронних органів за захистом своїх прав до правоохоронних органів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав пояснення відповідача, вказавши, що розписка була написана відповідачем та підписаний договір позики під психологічним тиском з боку позивача, що підтверджується телефонними розмовами між позивачем та свідком [PERSON] з [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні показали, що 07.03.2018 року в приміщенні офісу за адресою: м. Кременчук, вул. Гвардійська, 20 вони були присутні при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] про надання [PERSON] [PERSON] позики в сумі 372348,45 грн. [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти, які останній перерахував, які були різними купюрами в пачках. При цьому, [PERSON] добровільно за відсутності будь-якого тиску уклав договір позики з [PERSON], а саме прочитав договір позики, потім підписав цей договір та написав власноручно розписку про отримання грошових коштів. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, зясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши сторін по справі та свідків приходить до наступного. Судом встановлено, що 07.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено в простій письмовій формі договір позики, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 372348,45 грн., а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] позичені кошти в три етапи частинами по 124116,15 грн., а саме: 12 березня, 12 квітня та 12 травня 2018 року. [PERSON] передала [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 372348,45 грн. на строк до 07.06.2018 року. Цей факт підтверджено письмовою розпискою [PERSON] від 07.03.2018 року. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, обєднаної палати, [PERSON] Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, обєднана палата, що передала справу на розгляд палати, обєднаної палати, [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762 св 18, відповідно до яких: У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов'язання не виконане. В судому засіданні відповідачем [PERSON] та його представником заперечувався факт отримання грошових коштів в позику за договором позики від 07.03.2018 року та за розпискою про отримання в позику грошових коштів, які він підписав внаслідок психологічного тиску з боку [PERSON], а також внаслідок обману зі сторони останньої. При цьому, в обґрунтування вказаних вимог відповідачем та його представником надано витяг з ЄРДР № 12018170090003930 від 27.10.2018 року та аудіозаписи телефонних розмов з [PERSON] та її співмешканцем. Однак, такі твердження відповідача [PERSON] спростовуються наступними доказами. Так, [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що не брав в позику грошові кошти у [PERSON], а договір позики і розписку про отримання грошових коштів в сумі 372348,45 грн. підписав 07.03.2018 року внаслідок застосування до нього морального та психологічного тиску з боку [PERSON], проте фактичні обставини вказують, що [PERSON] одразу після подій 07.03.2018 року не звертався до правоохоронних органів за захистом від неправомірних дій [PERSON] а фактично звернувся до правоохоронних органів за захистом лише після відкриття провадження у цій справі 05.10.2018 року, що підтверджується витягом з ЄРДР № 12018170090003930 від 27.10.2018 року. Суд критично оцінює пояснення [PERSON] про те, що він не звертався з відповідною заявою про вчинення злочину до 26.10.2018 року, так як перебував весь цей час під впливом застосованого до нього морального та психологічного тиску з боку [PERSON] як надумані та безпідставні, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами. Аналогічно суд оцінює пояснення [PERSON] стосовно того, що договір та розписка, яка була написана власноручно, підписані ним внаслідок відбирання [PERSON] свідоцтва про технічну реєстрацію транспортного засобу з запевненням повернути останньому після підписання ним вказаних документів. Також, позивачем не підтверджено твердження стосовно часу і обставин звернення до правоохоронних органів ще до отримання копії позову і ухвали суду про відкриття провадження по справі та призначення справи до розгляду, яке спростовується копією корінця про отримання останнім 23.10.2018 року вказаних документів та зверненням [PERSON] з відповідною заявою про вчинення злочину відносно нього 26.10.2018 року, що підтверджується витягом з ЄРДР № 12018170090003930 від 27.10.2018 року. З поданих [PERSON] аудіозаписів телефонних розмов з [PERSON] та її співмешканцем вбачається, що [PERSON] надала [PERSON] в позику грошові кошти. [PERSON] фактично визнає наявність заборгованості за договором позики перед [PERSON], проте він не повертає заборгованість за відсутності коштів, а також відхиляє запропоновані позичальником та її співмешканцем пропозиції щодо погашення заборгованості. [PERSON] та її співмешканець тримали техпаспорт на автомобіль [PERSON], вважаючи такі дії фактичним забезпеченням виконання останнім зобов'язань за договором позики. Суд, оцінивши подані відповідачем аудіозаписи, приходить до висновку, що вони не містять інформації на підтвердження психологічного тиску з боку [PERSON] під час укладення з [PERSON] договору позики від 07.03.2018 року, що міг вплинути на вільне волевиявлення останнього при укладенні цього договору. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, заявили, що 07.03.2018 року в приміщенні офісу за адресою: м. Кременчук, вул. Гвардійська , 20 вони були присутні при укладенні договору позики між [PERSON] та [PERSON] При цьому [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі, вказаній в розписці та договорі позики, добровільно за відсутності будь-якого тиску уклав договір позики з [PERSON], а саме прочитав договір позики, потім підписав цей договір та написав власноручно розписку про отримання грошових коштів. Такі показання свідків узгоджуються з поясненнями [PERSON], даними в судовому засіданні, в яких він зазначив, що при укладенні договору позику з [PERSON], він спочатку прочитав договір, потім його підписав та написав письмову розписку про отримання коштів. \~ \~ \~ \~В ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 214 ЦК України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін. Ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. З аналізу наведених положень Закону вбачається, що згідно з ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~є підставою недійсності правочину. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, в тому числі: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти субєктного складу; дефекти волі невідповідність волі та волевиявлення. В ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Учасники процесу визнали, що [PERSON] не визнавався судом недієздатним, не обмежувався в дієздатності. [PERSON] не зазначав, що не розумів значення своїх дій, а також не вказував, що перебував в стані алкогольного сп'яніння. Враховуючи, що відповідно до ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обов'язок доказування покладається на сторони, тому за відсутності належних та допустимих доказів, суд вважає недоведеним факт, що в момент укладення договору позики від 07.03.2018 року відносно [PERSON] здійснювався моральний та психологічний тиск з боку [PERSON] і [PERSON] відповідно не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Навіть в\~подальшому при\~зверненні \~26.10.2018\~року до\~правоохоронних органів\~з заявою\~[PERSON]\~не вказував\~на вчинення\~відносно нього\~морального та\~психологічного тиску\~з боку\~[PERSON] В \~ \~ \~ \~ обґрунтування позову позивачем [PERSON] надано письмовий договір позики від 07.03.2018 року та письмову розписку [PERSON] про отримання ним в позику від позивача грошових коштів в сумі 372348,45 грн., при цьому,\~договір позики\~є реальним\~та він\~не визнаний\~судом недійсним,\~а тому суд вважає укладеним між [PERSON] та [PERSON] договір позики від 07.03.2018 року та підтвердженим факт отримання грошей відповідачем [PERSON] від [PERSON] Натомість відповідач не повернув своєчасно та в повному обсязі грошові кошти відповідно до умов договору позики та розписки. Таким чином, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з чим, [PERSON] подала розрахунок заборгованості за договором позики від 07.03.2018 року, укладеним із [PERSON], за яким станом на момент звернення до суду заборгованість становить в сумі 388376,10 грн., яка складається з основної суми боргу за договором позики в сумі 372348,45 грн., 3% річних за несвоєчасне виконання зобов'язання в сумі 1295, 57 грн., пені в сумі 14683, 11 грн., інфляційні витрати в сумі 48,97 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, обєднаної палати, [PERSON] Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, обєднана палата, що передала справу на розгляд палати, обєднаної палати, [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує висновки, сформульовані [PERSON] Палатою Верховного Суду\~ у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, відповідно до яких: Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Також, пунктом 9 Договору позики, укладеного 07.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON], встановлено, що в разі прострочення повернення чергової частини суми позики Позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, а також вправі вимагати від Позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, 3% річних від простроченої суми, а також пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення платежу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки умовами Договору позики передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржників повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст. 612 ЦК України,боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. З урахуванням того, що відповідачами борг за договором позики від 07.03.2018 року не повернуто, з останнього слід стягнути 3% річних в сумі 1295,57 грн. та інфляційні збитки в сумі 48,97 грн. відповідно до ст.625 ЦК України, починаючи з 13.03.2018 року по 22.06.2018 року, Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на\~неустойку виникає\~незалежно від\~наявності у\~кредитора збитків,\~завданих невиконанням\~або неналежним\~виконанням зобов'язання. Проценти на неустойку не нараховуються. (ст.550 ЦК України). Із змісту частини 2 ст. 551 ЦК України вбачається, розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. (ст.551 ЦК України). Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. З ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір - пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку У країни, що діяла у період, за який сплачується пеня. Із змісту ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права та інтересу. Відповідно до частини 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки. Відповідно до обставин справи, неустойка за невиконання грошового зобовязання врахована за період з 13.04.2018 року по 22.06.2018 року, що менше одного року, отже сума неустойки становить 14683,11 грн., що відповідає розрахунку заборгованості наданого позивачем. Суд, також зазначає, що відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечували щодо розрахунків проведені [PERSON] З огляду на наведене, враховуючи, що [PERSON] порушив грошове зобов'язання щодо повернення позики по умовам договору позики від 07.03.2018 року, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], який прострочив виконання грошового зобов'язання встановлений індекс інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання станом на 22.06.2018 року в розмірі 48,97 грн., а також 3% річних від простроченої суми боргу станом на 22.06.2018 року у розмірі 1295,57 грн., та пені в сумі 14683,11 грн. станом на 22.06.2018 року. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні,\~на користь\~якої ухвалено\~рішення,\~суд присуджує\~з другої\~сторони понесені\~нею і\~документально підтверджені\~судові витрати.\~Якщо позов\~задоволено частково,\~судові витрати\~присуджуються позивачеві\~пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~а відповідачеві\~ пропорційно\~до тієї\~частини позовних\~вимог,\~у задоволенні\~яких позивачеві\~відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3883, 77 грн. та витрати пов'язані із забезпеченням позову в сумі 352,40 грн.

Outcome: approved