Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом, який уточнювався в процесі судового розгляду (а.с.159-162), з вимогами до відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] кв. [ADDRESS] на користь [PERSON]. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що [INFO] померла її хрещена [PERSON], яка за життя, 15 травня 1996 року, склала заповіт на її, [PERSON] ім»я, яким заповіла їй свою кв. [ADDRESS]. У передбачений законом строк, а саме вона звернулася до нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Станом на 16.06.2011 вона отримала відповідь з БТІ, згідно якої їй відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності, оскільки перехід прав власності на квартиру вже відбувся. В подальшому стало відомо, що [PERSON] зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2011, укладеного муж [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON], у свою чергу, отримала у власність квартиру на підставі Свідоцтва від 12.03.2011, виданого Державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 02.03.2011. На підставі договору купівлі-продажу спірної квартири від 21.10.2011, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] Оскільки спірна квартира вибула із володіння [PERSON] не з її волі, а шляхом підробки Акту про передачу арештованого майна стягувану в рахунок погашення боргу від 03.03.2011, що став підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 12.03.2011 [PERSON] не мала жодного права відчужувати квартиру на користь [PERSON], а [PERSON] не є добросовісним набувачем. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 листопада 2013 року постановлено витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] кв. [ADDRESS], на користь особи, якій вона належала за життя - [PERSON], шляхом внесення відомостей в Єдиний державний реєстр права власності на нерухоме майно про належність [PERSON] на праві власності кв. [ADDRESS]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2014 року заочне рішення від 21 листопада 2013 року скасовано, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та на те, що оскільки спірна квартира вибула із володіння [PERSON] не з її волі, а шляхом підробки Акту про передачу арештованого майна стягувану в рахунок погашення боргу від 03.03.2011, що став підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 12.03.2011, [PERSON] не мала жодного права відчужувати квартиру на користь [PERSON], а остання в подальшому - на користь [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що судом встановлено законність правочинів всіх власників спірної квартири. Відповідач [PERSON] 21.10.2011 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу придбала у власність кв. [ADDRESS] з дотриманням всіх процедурно - правових вимог, майно зареєстровано в БТІ м. Києва та отримано технічний паспорт. [PERSON] вже скористалася правом на оскарження переходу права власності спадкового майна, при цьому законність правочинів власників та законність дій нотаріусів визнано рішенням суду. Зазначає також і те, що спадщина в законний спосіб прийнята новим власником ( не одним), які своє право оформили нотаріально, а [PERSON] не є власником майна і не може подавати позов про витребування майна у законного власника. Правом на оскарження правочинів договорів купівлі - продажу позивач вже скористалася. Звертає увагу на те, що Деснянським районним судом м. Києва розглядаються ідентичні справи, що потребує застосування ст. 207 ЦПК України. Представник третьої особи - Державна реєстраційна служба України до суду не з»явився, про розгляд справи повідомлялися належним чином, просили суд розглядати справу за відсутності представника Укрдержреєстру та винести рішення у відповідності до чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Як встановлено в судовому засіданні, 15 травня 1996 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев»ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В., яким [PERSON] заповіла [PERSON] кв. [ADDRESS] (далі по тексту спірна квартира). (а.с.10) [INFO] [PERSON] померла у віці 79 років. (а.с.9) Судом витребовувалися матеріали цивільної справи № 2-3506\\12 для огляду в судовому засіданні, згідно з якої вбачається наявність спадкової справи щодо майна [PERSON] та даних, які витребовувалися, щодо наявності самого заповіту. Відповідно до вимог ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті або день, з якого вона оголошується померлою. У визначений законом строк, 22 квітня 2011 року, [PERSON] звернулася до 22 -ї Київської державної нотаріальної контори щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином, спадщина за заповітом від 15 травня 1996 року була відкрита [INFO] (день смерті спадкодавця [PERSON]) і саме з цієї дати спірна квартира мала б належити спадкоємцю [PERSON], але остання була позбавлена можливості реалізувати свої майнові права та отримати свідоцтво про право на спадщину. 16 червня 2011 року на ім.»я [PERSON] з БТІ надано відповідь, в якій зазначено про відмову у проведенні державної реєстрації права власності, оскільки перехід прав власності на кв. [ADDRESS] вже відбувся. В судовому засіданні встановлено. В матеріалах справи міститься Акт від 02 березня 2011 року про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу. (а.с.17) Відповідно до змісту зазначеного Акту, державним виконавцем ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Данилюком Р.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2986\\10 від 08.09.2010 р., виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 358 671,53 грн. були проведені виконавчі дії щодо арешту та опису майна боржника, серед якого було описано, арештовано та передано на реалізацію до ДП «Укррезерв» спірну квартиру - кв. [ADDRESS]. Надалі в Акті про передачу майна йдеться про кількаразово проведені торги з реалізації арештованого майна, що не відбулися з різних причин та про те, що у зв»язку з надходженням заяви від 16.02.2011 про бажання стягувача залишити за собою майно в рахунок погашення заборгованості, прийнято відповідне рішення. Зазначений Акт про передачу майна не лише підписаний державним виконавцем Данилюком Р.В. та [PERSON], але й затверджений підписом начальника ВДВС Ніколаєвим С.В. та гербовою печаткою установи. В подальшому, на підставі вищезазначеного Акту про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення боргу, [PERSON], в свою чергу, отримала у власність квартиру на підставі Свідоцтва від 12 березня 2011 року, виданого Державним нотаріусом 11-ї Київської державної нотаріальної контори відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.16) Таким чином, 12 березня 2011 року [PERSON] видано Свідоцтво, на підставі якого остання отримала у власність спірну квартиру. 10 травня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за [PERSON] зареєстровано право власності на спірну квартиру. (а.с.13) 21 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.14-15) З приводу незаконного заволодіння спірною квартирою [PERSON] звернулась до правоохоронних органів, які порушили кримінальну справу по факту шахрайства. У відповіді від 09 листопада 2011 року № 15099 Головне Управління юстиції у м. Києві вказало, що відповідно до інформації, наданої відділами ДВС Деснянського та Шевченківського районних управлінь юстиції у м. Києві встановлено, що перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконавчий документ № 2-2986/10 від 08.09.2010 року Деснянського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 358 671,53 грн. на виконання до відділів ДВС Деснянського та Шевченківського районних управлінь юстиції у м. Києві не надходив та на виконанні не перебував. Додатково повідомлялося, що постанова про накладення арешту на кв. [ADDRESS] не виносилась, дана квартира на реалізацію не передавалась, постанова № 21308957 від 14.02.2011 р. щодо передачі не реалізованого майна [PERSON] не виносилася. За даним фактом порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст.190 ч.4 КК України. У відповіді від 22 вересня 2011 року № 282 ДП «Укррезерв» повідомило, що прилюдні торги по реалізації спірної квартири не проводилися та даний об'єкт на реалізацію до підприємства не передавався. Листом від 26 липня 2011 року Деснянським районним судом м. Києва була надана відповідь, відповідно до змісту якої, вищевказана цивільна справа Деснянським районним судом м. Києва не розглядалася. Таким чином, свідоцтво від 12 березня 2011 року, видане державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори на підставі сфальсифікованого (підробленого) Акту про передачу арештованого майна стягувачу від 02 березня 2011 року стало підставою для реєстрації права власності [PERSON] спірної квартири в Київському БТІ. Як вбачаться з вищенаведеного, надалі спірна квартира була продана [PERSON] на користь [PERSON], яка в свою чергу продала [PERSON] Оскільки спірна квартира вибула із володіння [PERSON] не з її волі, а шляхом підробки Акту про передачу арештованого майна стягувану в рахунок погашення боргу від 03.03.2011, що став підставою для видачі Свідоцтва про право власності від 12.03.2011, [PERSON] не мала жодного права відчужувати квартиру на користь [PERSON] Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи (спадкодавця), яка померла, до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України. Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що припинення цивільної правоздатності померлої [PERSON] не припиняє її права власності на майно на час відкриття спадщини. Отже, [PERSON] залишається власником квартири до моменту оформлення у встановленому законом порядку спадщини та набуття права власності на майно спадкоємцем. Окрім того, зазначені правовідносини допускають правонаступництво, отже спадкоємець [PERSON] позивач по справі, має право ставити питання про витребування майна з чужого незаконного володіння. Водночас, Верховним Судом України при розгляді справ за № 6-107цс12 та № 6-136цс12 висловлені наступні правові позиції. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. П.3 ч. 1 ст. 388 ЦК передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ч.1 ст. 388 ЦК передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна. Враховуючи обставини та факти наведені вище, [PERSON] не передавала спірну квартиру у володіння іншим особам. Вказане майно вибуло із володіння [PERSON] не з її волі, а тому має бути повернуто у її власність. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в оому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки спірна квартира була відчужена поза волею позивача, остання має право вимагати відновлення свого права. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України) Вказаний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6 - 164цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Відтак є підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати.

Outcome: approved