Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

За позовом (з урахуванням заяви про зміну підстави та предмету позову а.с. 23-27) [PERSON] просить стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] на її користь: · заборгованість із заробітної плати у розмірі 19500 грн.; · індексацію заробітної плати у розмірі 2297,17 грн.; · збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5564,95 грн.; · середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 05 травня 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 61,90 грн.; · відшкодування моральної шкоди внаслідок невиплати заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період з 01 лютого 2014 року по 05 травня 2015 року позивачка на підставі трудового договору працювала на посаді адміністратора оздоровчого центру у відповідача. За період роботи заробітна платня їй взагалі не виплачувалася, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 19500 грн. Як наслідок невиплати заробітної плати, на думку позивачки, вона має право на отримання від відповідача індексації заробітної плати, передбаченої Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати, передбаченої постановою КМУ № 1427 від 23 квітня 1999 року, та середнього заробітку за весь період прострочення. Крім цього, за твердженням позивачки, невиплатою заробітної плати їй завдано й моральної шкоди, оскільки були порушені її законні права, що призвело до втарти нормальних життєвих звязків і вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, повязаних з пошуком іншої роботи та пошуком коштів для її існування. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали в повному обсязі позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Позивачка стверджує, що з грудня 2014 року вона не мала доступу на робоче місце, хоча неодноразово зверталася до представника відповідача з цього приводу. Категорично заперечує той факт, що вона після 01 лютого 2014 року брала у відповідача кошти з каси в рахунок заробітної плати. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в суді заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтовуються тим, що відповідачці заробітна плата в 2014 році нараховувалася та виплачувалася вчасно та в повному обсязі, що на думку представників відповідача підтверджується копіями податкової звітності форми № 1 ДФ та копіями таблиці № 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам до суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів» а також копіями розрахункових відомостей. 18 серпня 2014 року [PERSON] був вимушений виїхати до США і загальний нагляд за його діяльністю почав здійснювати [PERSON] Між останнім та позивачкою склалися неприязні відносини і [PERSON] мав намір її звільнити, однак через перебування на стаціонарному лікуванні у листопаді 2014 року не зміг цього зробити. 10 грудня 2014 року позивачка пішла з роботи, забравши з собою денний виторг та трудову книжку, а починаючи з 11 грудня 2014 року позивачка на роботу не виходила. Відсутність у відповідача трудової книжки позивачки позбавляла останнього можливості протягом тривалого часу розірвати з позивачкою трудові відносини. Представники відповідача стверджують, що позивачка забрала з собою належні відповідачу книгу реєстрації робочого часу, книгу доходів та витрат і книгу виплати заробітної плати. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період починаючи з січня 2015 року вважають взагалі безпідставними, оскільки позивачка в цей період не працювала, а час простою з вини працівника не оплачується. Наполягають на тому, що з січня 2015 року господарська діяльність відповідача була припинена і таким чином з цього часу не може йти мова про жодну трудову діяльність позивачки. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні зауважили, що позивачка в день звільнення не працювала, отже заробітна плата мала бути виплачена не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, однак позивачка взагалі не зверталася до відповідача з вимогою про розрахунок. Щодо позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди, вважають недоведеним факт того, що позивачка взагалі зазнала будь-яких моральних страждань. На підставі досліджених доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини: Згідно витягу з ЄДРПОУ (а.с. 16-17) та копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця (а.с. 9), [PERSON] з 22 вересня 2009 року зареєстрований у якості фізичної особи - підприємця. Позивачкою [PERSON] до позову додана копія трудового договору (а.с. 28), укладеного 01 лютого 2014 року між відповідачем ФОП [PERSON] та позивачкою, за яким остання як працівник зобовязалася виконувати обовязки адміністратора оздоровчого центру, робота з клієнтами (п. 2), а відповідач зобовязався оплачувати працю позивачки в розмірі 1300 грн. на місяць (п. 3). Зазначений договір, згідно відповідного запису в його тексті, зареєстрований в центрі зайнятості 06 лютого 2014 року за № 45914/187. Вказані обставини щодо укладення сторонами трудового договору та його умов визнаються сторонами та узгоджуються з відповідним записом в копії трудової книжки відповідачки (а.с. 7-8). Зазначений трудовий договір було розірвано сторонами 05 травня 2015 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В цей же день трудовий договір було знято з реєстрації в центрі зайнятості. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, суд розділяє вирішення спору в цій частині на стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01 лютого 2014 року по 31 грудня 2014 року, та з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року (у межах заявлених позовних вимог). За період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року позивачці відповідачем згідно наданих останнім розрахункових відомостей (а.с. 50-60) була нарахована заробітна плата у загальному розмірі 14300 грн. Доводи представників відповідача про те, що в грудні місяці після четвертого числа позивачка не працювала судом відхиляються, оскільки згідно копії розрахункової відомості № 11 за грудень 2014 року (а.с. 60) відповідачем за двадцять два фактично відпрацьованих дні з двадцяти двох робочих днів за графіком нарахована заробітна плата [PERSON] у розмірі 1300 грн. і відповідний перерахунок ФОП [PERSON] не проводився. Твердження представників відповідача про те, що за вказаний період заробітна плата позивачці була виплачена в повному обсязі в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли. Доводи представників відповідача про те, що позивачкою не надані докази на підтвердження невиплати їй заробітної плати є безпідставними, оскільки виходячи з характеру правовідносин, що склалися між сторонами, а також того факту, що документи з виплати заробітної плати мають знаходитися в роботодавця, саме відповідач має довести виконання свого зобовязання із виплати відповідачці заробітної плати. Відповідачем на підтвердження виплати їм заробітної плати позивачці були надані копії розрахункових відомостей (а.с. 50-60), копії податкової звітності форми № 1 ДФ (а.с. 77-84) та копії таблиці № 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам» (а.с. 61-71), які підтверджують лише факт нарахування позивачці заробітної плати, що сторонами не оспорюється, однак не підтверджують її фактичну виплату працівнику. За клопотанням відповідача на підтвердження зазначених фактичних обставин в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON], які факт виплати заробітної плати позивачці також не підтвердили. Зокрема, свідок [PERSON] показала, що вона працювала разом з позивачкою і починаючи з 01 лютого 2014 року не бачила, щоб позивачці виплачувалася заробітна плата. Свідок [PERSON] показав що не був працівником [PERSON], а лише відвідував свою дружину, яка працювала у відповідача. Позивачку він бачив не більше трьох разів, відповідно не може підтвердити, що їй виплачувалася заробітна плата. Твердження представників відповідача про те, що позивачка викрала документи, в яких вона розписувалася за отримання заробітної плати, спростовуються показаннями свідка [PERSON], яка показала, що ніколи заробітна плата працівникам [PERSON] під підпис не видавалася. Наведені обставини узгоджуються з показаннями допитаного у якості свідка чоловіка позивачки [PERSON], який показав, що він особисто спілкувався з відповідачем з приводу виплати позивачці заробітної плати і той казав, що заробітна плата буде виплачуватися коли буде прибуток. Виходячи з того, що згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд виходить з того, що відповідачем не доведено факт виплати їм заробітної плати позивачці, і вважає доведеною наявність заборгованості відповідача перед позивачкою із виплати заробітної плати за вказаний період у зазначеному позивачкою розмірі 14300 грн. (1300 х 11). За період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року позивачці відповідачем згідно наданих останнім копій таблиці № 6 «Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам» (а.с. 72-75) заробітна плата не нараховувалися. Представники відповідача обґрунтовують невиплату заробітної плати за вказаний період простоєм з вини працівника, який згідно вимог ст. 113 КЗпП України не оплачується. При цьому позивачка стверджує, що у вказаний період вона не мала доступу на робоче місце. Зазначена позивачкою фактична обставина узгоджується з твердженням представників відповідача про те, що з січня 2015 року ФОП [PERSON] фактично повністю припинив господарську діяльність та здав приміщення, в якому здійснював таку діяльність, в суборенду [PERSON] (а.с. 42). Ці ж обставини підтвердив [PERSON] під час допиту його судом в якості свідка. За таких обставин, позивачка з обєктивних, не залежних від неї причин не мала доступу на робоче місце та можливості виконувати свої трудові обовязки. Посилання представників відповідача на те, що мав місце простій, судом відхиляється, оскільки згідно положень ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Представниками відповідача докази того, що в цей період ФОП [PERSON] перебував в стані простою, який був би належним чином оформлений з дотриманням прав та соціальних гарантій працівників, суду не надані. Посилання представників відповідача на те, що мав місце прогул з боку позивачки, судом відхиляється з вищенаведених обставин. Відсутність прогулу додатково узгоджується з тим, що в грудні 2014 року, коли за твердженням представників відповідача вже мав місце прогул, заробітна плата позивачці нарахована на двадцять два робочі дні з двадцяти двох за графіком. Крім цього, позивачка була звільнена не за прогул, а за власним бажанням після майже пяти місяців «прогулу», як це стверджують представники відповідача. На підставі викладеного, за вказаний період відповідачем позивачці протиправно не була нарахована заробітна платня у розмірі 5200 грн. (1300 х 4). Відповідач згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, мав виплачувати працівникам заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідач прострочив виплату позивачці заробітної плати, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 19500 грн. (14300 + 5200). Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України, наявну заборгованість із заробітної плати відповідач мав оплатити позивачеві у день звільнення. Посилання представників відповідача на приписи ч. 1 ст. 116 КЗпП України, за якою якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, судом відхиляються з наступних підстав. В день звільнення позивачки 05 травня 2015 року як позивачка [PERSON] так і повноважний представник відповідача за довіреністю [PERSON] своїми підписами в центрі зайнятості посвідчували розірвання трудового договору, отже відповідач через свого представника міг безперешкодно виплатити відповідачці заробітну платню в день звільнення і обовязок такої виплати не пов'язаний із предявленням позивачкою відповідних вимог. На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення індексації заробітної плати, суд виходить з того, що згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація заробітної плати це механізм її підвищення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. З обґрунтування позивачкою позовних вимог в цій частині вбачається, що позивачка фактично просить суд про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, яка передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з фактичного змісту таких вимог. У звязку з порушенням відповідачем термінів виплати заробітної плати позивачці, остання на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати. Розрахунок такої компенсації позивачкою (у межах заявлених позовних вимог) здійснений арифметично правильно і з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню така компенсація у розмірі 2297,17 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції, суд виходить з того, що за обґрунтуванням позовних вимог в цій частині позивач фактично просить суд про стягнення з відповідача інфляційних втрат від прострочення виплати заробітної плати, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд,

Outcome: partial