Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

До суду надійшла позовна заява заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Згодом позивачем було уточнено позовну заяву, а саме просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26.04.2013р. укладений між [PERSON] та [PERSON], яким [PERSON] продав та передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність нежитлові приміщення перукарні, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], які складаються з: нежитлових приміщень перукарні площею 70,8 кв.м. на першому поверсі та підвальних нежитлових приміщень площею 49.5 кв.м.: загальною площею 120,3 кв.м. загальна вартість яких складає 292300 грн. та зобов'язати [PERSON] звільнити нежитлові приміщення перукарні за адресою: [ADDRESS], та передати вказані нежитлові приміщення за належністю у власність державі в особі Одеської міської ради шляхом складання акту. У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги, росив задовольнити їх, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, жодних клопотань, заперечень до суду не надавали. У зв'язку з викладеним, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, які були сповіщені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та ВАТ «Елакс» 03.12.2007 року було укладено договір оренди №82-юр, відповідно до якого ВАТ «Елакс» передало, а [PERSON] прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення площею 70,8 кв.м. розташоване на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). 03.12.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Елакс» укладено договір оренди №83-юр, відповідно до умов якого ВАТ «Елакс» передало, а [PERSON] прийняв у тимчасове платне користування нежитлове підвальне приміщення площею 49,5 кв.м. розташоване у 5-ти поверховому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). [PERSON] виявив намір здійснити поліпшення вищезазначених нежитлових приміщень та 07.12.2007 року отримав на це згоду від ВАТ «Елакс» (а.с.19). 10.12.2007 рокум між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір підряду на будівельно-оздоблювальні роботи та улаштування обладнання в нежитлових приміщеннях першого поверху та підвалу будівлі за адресою: [ADDRESS]. (а.с.11-13). 30.12.2010 року [PERSON] уклав додаткову угоду з ВАТ «Елакс» к договору оренди №83-юр від 02.12.2007, яким на підставі потреби подовження строку договору внесли зміни в п.7.1, який викладено у наступній редакції: «Договір вступає в силу з моменту його підпису та діє до 30.11.2013 року». Зазначеною додатковою угодою, [PERSON] подовжив строк оренди до 30.11.2013 на нежитлове підвальне приміщення площею 49,5 кв.м. розташоване у 5-ти поверховому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Рішенням Одеської міської ради №620 від 27.10.2011 року затверджено акт приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Одеси гуртожиток та інженерних мереж, що увійшли до статутного фонду ВАТ «Елакс» та розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.214). Згідно акту прийому-передачі від 27.10.2011 року перейшли у право власності територіальній громаді м. Одеси (а.с.22-25). [PERSON] звернувся до Одеської міської ради із заявою про відшкодування понесених витрат на проведення капітального ремонту вказаних нежитлових приміщень, але не отримав відповіді. [PERSON] у жовтні 2012 року звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення перукарні, площею 70,8 кв.м., що знаходиться на першому поверсі будинку та на підвальне нежитлове приміщення, загальною площею 49,5 кв.м., а усього 120,3 кв.м., що розташовані в будинку [ADDRESS]. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2012 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради задоволено (а.с.39). 18.04.2013 року прокуратурою Суворовського району м. Одеси подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2012 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.06.2013 року апеляційну скаргу прокуратури району задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2012 року скасовано, провадження у справі закрито (а.с.40). Згідно інформації КП «ЖКС «Пересипський» №108/вих. від 11.02.2014 року повідомлено, що на балансі останнього знаходиться гуртожиток за адресою: [ADDRESS] та документи, стосовно проведення [PERSON] реконструкції нежитлових приміщень в зазначеному будинку та будь-яких договорів оренди, тощо з [PERSON] в них відсутні (а.с.41). 05.04.2013 року реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.11.2012 року по цивільній справі № 1527/16541/12, за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення перукарні площею 70,8 кв.м., розташовані на першому поверсі та підвальні нежитлові приміщення перукарні загальною площею 120,3 кв.м., що розташовані в будинку [ADDRESS] ( 05.04.2013 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності нерухомого майна) (а.с.44). 26.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, згідно якого, [PERSON] придбала у [PERSON] нежитлові приміщення перукарні за адресою: [ADDRESS], складені з: нежитлових приміщень перукарні площею 70,8 кв.м. на першому поверсі та підвальних нежитлових приміщень площею 49,5 кв.м., загальною площею 120,3 кв.м., яка зареєструвала на них право власності 26.04.2013 року (а.с.45). У відповідності до п. 5 вищезазначеного договору, [PERSON] та [PERSON] знаходяться в зареєстрованому шлюбі та є подружжям. Таким чином, у [PERSON] відсутнє право продажу спірного нежитлового приміщення, договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним та майно потребує витребуванню з чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 202 ЦК України договір купівлі-продажу є правочином. Відповідно ст. 203 ЦК України, що встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 655 ЦК України, по договору купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) в власність іншій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) та уплатити за нього визначену грошову суму. Відповідно до ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений продавцем у майбутньому. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до вимог п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Власник згідно положень ст. 387 ЦК України має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна, переданого за недійсним правочином. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави зобов'язана згідно положення ст. ст. 1212, 1213 ЦК України повернути потерпілому це майно. Майно, у вигляді нежитлових приміщень перукарні площею 70,8 кв.м., розташовані на першому поверсі та підвальні нежитлові приміщення перукарні загальною площею 120,3 кв.м., що розташовані в будинку [ADDRESS], вибуло із володіння держави в особі ОМР не з його волі, а у зв'язку із прийняттям рішення Суворовським районним судом м. Одеси від 14.11.2012 року по справі №1527/16541/12, в наступному скасованого ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.06.2013 року. Після скасування рішення суду про визнання права власності на спірне майно, перебування комунального майна у власності відповідача [PERSON] завдає шкоду інтересам держави в особі власника гуртожитку - Одеської міської ради, це є порушенням державних інтересів. Вибуття нежитлового приміщення з володіння ОМР беззаперечно порушує права територіальної громади в особі Одеської міської ради, яка фактично позбавлена права розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Аналізуючи зазначені вище правовідносини та норми які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, про те, що відповідач [PERSON], не мав права власності на спірне нежитлове приміщення та не мав права відчужувати його відповідачці [PERSON], а тому позов про визнання договору дарування недійсним підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved