Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.06.2009 помер її батько [PERSON], після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 2,0919 га, яка розташована на території Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Позивач та її сестра [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом, однак остання спадщину не прийняла і на неї не претендує. Бажаючи реалізувати свої спадкові права [PERSON], звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не зберігся оригінал правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку. У звязку з цим, позивач звернулася до суду, просить визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті батька [PERSON], померлого 03.06.2014, яке складається з земельної ділянки площею 2,0919 га, розташованої на території Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Позивач у судове засідання не зявилася, однак надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності у якій вказала, що позов підтримує і просить його задовольнити. Представник відповідача виконуючий обовязки старости сіл Дранка та Одаї Тульчинського району Вінницької області [PERSON] у судове засідання не з'явився, проте на адресу суду, надійшло повідомлення, про те, що відповідач не заперечує проти задоволення позову і просить розглядати справу без участі його представника. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 03.06.2009 помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 140212 від 10.06.2009, виданим виконавчим комітетом Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження серії І-АМ № 268578 від 20.10.1994, виданого Дранською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, і свідоцтва про шлюб серії І-БК № 272262 від 08.11.2014, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) В.А. є дочкою [PERSON] (а.с. 10, 12). У відповідності до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 110145 від 16.07.2003, виданого Тульчинською районною державною адміністрацією Вінницької області, [PERSON] належала земельна ділянка площею 2,0919 га, яка розташована на території Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 5). Згідно довідки № 4788 від 22.11.2016, виданої Дранською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11), остання відмовилася від прийняття спадщини, що підтверджується копією її заяви (а.с. 28). Позивач звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори, щоб оформити право на спадщину, однак постановою нотаріуса № 880/02-32 від 09.12.2016, їй відмовлено у видачі свідоцтва про праву на спадщину через те, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкову земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Дранської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а.с. 14). Відповідно до копії спадкової справи позивач прийняла спадщину, що підтверджується її заявою від 30.11.2016 (а.с. 21). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вона не взмозі реалізувати, у зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується поданою позивачем заявою до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved