Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

До суду звернулася позивач з позовом про встановлення порядку користування житловим будинком з господарськими спорудами та вселення. Позов мотивувала тим, що вони з відповідачами по справі являються співвласниками житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом приватизації Великохутірської сільської ради Драбівського району Черкаської області 09 березня 2010 року. Відповідно технічного паспорта вказане домоволодіння складається з житлового будинку А1, веранди №1, коридора №2, житлової кімнати № 3-6, кухні № 7, ванни №8, загальна площа 62,9 кв.м, в тому числі житлова 45 кв.м. В даному будинку позивач проживала в період з 2000 по травень 2015 рік, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Але через протиправну поведінку по відношенню до неї відповідача в травні 2015 року вимушена була залишити будинок, розірвати з ним шлюб в судовому порядку та шукати житло та роботу в іншому місці. Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 05 грудня 2018 року в задоволенні її позову до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком шляхом його реального поділу відмовлено повністю. Мотивом відмови було те, що згідно висновку експерта провести реальний розподіл будинку у відношенні 1/3 до 2/3 неможливий. Вимоги щодо встановлення порядку користування майном, без його реального розподілу з урахуванням інтересів кожного з співвласника спірного будинку нею не заявлялися. На даний час позивач позбавлена можливістю користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а тому з метою захисту своїх законних прав та інтересів вимушена звернутися до суду з питанням про встановлення порядку користування вказаним майном. Просить суд встановити наступний порядок користування житловим будинком: їй виділити кімнату № [NUMBER] , площею 8,8 кв.м та гараж літера «Г», відповідачам виділити кімнату №6 площею 8,7 кв.м та сарай літера «Д». У спільне користування виділити кімнати №3 та №4 площею 12 кв.м та 15,5 кв.м відповідно, кухню №7 площею 8,8 кв.м, ванну №8, коридор №2, веранду № 1, погріб літера «Б», літню кухню літера В, вбиральню літера Ж, колодязь №3, огорожу №1 та №5, ворота №2. Позивачка та її представник в судове засідання 20.11.2020 року не з`явилися, від представника позивачки надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, просять суд вселити позивачку в спірний будинок та визначити порядок користування будинком відповідно до порядку № 1 визначеного експертом, а також стягнути з відповідачів в солідарному порядку судові витрати за судовий збір та оплату експертизи. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю, послалися на практику Верховного Суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в поясненнях вказала на неправомірні дії позивачки щодо неї та її сина, просила суд відмовити в позові. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників провадження, суд дійшов до наступних висновків. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом приватизації Великохутірської сільської ради Драбівського району Черкаської області від 03.10.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.03.2010 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками частки 1/1 будинку по [ADDRESS] . З пояснень позивача наведених в позові та пояснень її представника вбачається, що [PERSON] позбавлена можливості користуватися своїм майном. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов вказує, що не перешкоджає позивачці користуватися житлом, одночасно він позов не визнає та заперечу проти вселення позивача та не вбачає можливості вирішити питання щодо порядку користування житлом, вказуючи на те, що це порушить права членів його сім?ї, які проживають разом з ним. З наведеного вбачається, що позивач має перешкоди у користуванні житловим будинком, що змусило її звернутися до суду. Згідно ч.4 ст.41 Конституції України право власності є непорушним. В ст.150 Житлового кодексу УРСР вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.155 Житлового кодексу УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. В даному випадку право власності позивачки на нерухоме майно має перевагу над правом користування житлом іншими громадянами, зокрема третьою особою. Саме власник житла вправі вирішувати питання надання згоди на вселення в нього інших осіб виходячи з обставин, які дають таку можливість (наявність місця, тощо). З огляду на викладене суд вважає, що позивач, як власника житла підлягає вселенню в нього. Позицію відповідача [PERSON] щодо неможливості вселення позивачки через відсутність місця у буднику у зв?язку з проживання в ньому інших осіб та суперечки, які існують між позивачкою, ним та третьою особою, суд вважає необґрунтованою та аткою, що не може бути підставою для позбавлення власника майна його прав. Щодо посилання представника відповідача [PERSON] на практику Верховного Суду, викладену в постанові від 12.09.2018 по справі № 654/761/15-ц (провадження № 61-3963св18) суд зазначає наступне. Так, з даного рішенні суду касаційної інстанції вбачається, суд вирішував спір осіб, які володіли нерухомим майном на праві спільної часткової власності, і висновки суду стосуються застосування законодавства, яке регулює самі ці відносини. Проте, в спорі що розглядається нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, і дані відносини регулюються іншими нормами законодавства. Ч.1 ст.368 ЦК України передбачено, що спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю. Спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки розмір частки кожного з власників не визначений. Так, ч.1 ст.369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З даної норми вбачається, що у разі якщо співвласники такого майна не досягли згоди щодо порядку користування своїм майно, і один з співвласників вважає що інший співвласник майна своїми діями порушує його право на користування майном, таке право підлягає судовому захисту. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст.391 ЦК України визначено, що власник майна\~має право\~вимагати усунення\~перешкод у\~здійсненні ним\~права користування\~та розпоряджання\~своїм майном. В ст.\~370\~ЦК України\~зазначено,\~що у разі\~виділу частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~вважається,\~що частки\~кожного із\~співвласників у\~праві спільної\~сумісної власності\~є рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними,\~законом або\~рішенням суду. Відтак, при вирішенні питання щодо встановлення порядку користуванням спільним майном суд вважає доцільним встановити такий порядок користування майном, який би забезпечив кожному з співвласників користуватися рівними частинами спільного майна. Позивачкою надано суду висновок експерта за результатами проведення комплексної судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14.08.2017 № 26/887/17-23, в якій експерт зробив висновок щодо 4 можливих варіантів користування будинковолодінням. Варіант № 4 суд вважає найбільш кращим для сторін, оскільки він забезпечує рівність часток співвласників, а також виділяє кімнату (№ [NUMBER] ) для проживання позивачці, яка межує лише з однією кімнатою (№3), що створить найменші незручності для співвласників під час спільного проживання та користування власністю. Враховуючи викладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати у виді судового збору, сплаченого позивачкою, відповідно до ст.141 ЦПК України покладаються на відповідачів. Вартість експертизи суд вважає необґрунтовано включено до складу судових витрат, оскільки дана експертиза була призначена по іншій цивільній справі в ході якої і повинно вирішуватися питання відшкодування її вартості.

Outcome: approved