Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачам належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Між позивачами та відповідачами було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу належного їм житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Позивачами було передано відповідачам домовлену суму за відчуження належного їм вказаного нерухомого майна у розмірі 15 000 гривень, про що було вчинено відповідну розписку. На даний час позивачі не мають можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки при впорядкуванні адресного господарства визнані недійсними адреси, зокрема [ADDRESS], за якою вказано у правовстановлюючій документації місце розташування спірного домоволодіння, житловий будинок в дійсності розташований в [ADDRESS]. Позивачі просять суд визнати за ними право власності на вказане домоволодіння, у рівних долях, по ? частині кожному. Позивачі до суду не з'явилися, надали аналогічні заяви, згідно яких на задоволенні позовних вимог наполягають, справу просять розглянути без їх участі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, надали до суду аналогічні заяви, згідно яких проти задоволення позовних вимог не заперечують, просять дану справу розглянути без їх участі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом було встановлено, що відповідачам належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Між позивачами та відповідачами було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу належного їм житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Позивачами було передано відповідачам домовлену суму за відчуження належного їм вказаного нерухомого майна у розмірі 15 000 гривень, про що було вчинено відповідну розписку. На даний час позивачі не мають можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки при впорядкуванні адресного господарства визнані недійсними адреси, зокрема [ADDRESS], за якою вказано у правовстановлюючій документації місце розташування спірного домоволодіння, житловий будинок в дійсності розташований в [ADDRESS] (а.с10-16). З огляду на вищезазначене, позивачі домовилися з відповідачами щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачам у власність перейшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення даного правочину відсутні з незалежних від позивачів зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивачів може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивачі звернулися до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у них відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 328, 334, 638, 655 ЦК України,

Outcome: approved