Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області в листопаді 2018 року було подано позов [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання оформлення додаткової і окремої угод. У позові позивач вказує, що «… По Договору від 27.05.1994р. частина будинку по [ADDRESS] на правах спільного користування неподільним майном належить [PERSON] і [PERSON] Але 29.08.2017р. [PERSON] не поставив до відома мене і без відповідних повноважень вийшла (брезкіт) з Договору 1994р. і незаконно передала права на 150 м2 землі [PERSON] як на свою власність, що не має обтяжень і обмежень, хоча вона знаходиться в судовому спорі…». Позивач [PERSON] в позові зазначає, що відповідні дії «…створили нового землевласника з самостійними правами, що суперечить Договору 1994р., який не втратив юридичну силу і після переходу права власності, а [PERSON] не звільняє від відповідальності за невиконанні зобов`язання і попередні порушення…». Крім того, позивач вказує, що «брезкіт» змінив умови спільного користування землею, її цільового призначення, розміщення нових тимчасових споруд, що потребує додаткової угоди до договору. У позові також зазначено, що відповідач порушує загально будинкові інтереси всіх співвласників (спільне управління садибою, прибудинковою територією, місцем для паркування), що призводить до змін земельних часток співвласників. В позові позивач просить суд: «…1. Зобов`язати [PERSON] як правонаступника, оформити додаткову угоду до Договору від 27.05.1994р. щодо спільних правовідносин квартирної частки- її пропорційної частини. 2. Зобов`язати [PERSON] , як співвласника будинку оформити додаткову угоду (окрему) в межах загальнобудинкового правового поля колективної власності. 3. Судовий збір стягнути з відповідача...». Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Мазуренко Ю.В. від 12.11.2018 р. позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 20.11.2018 р. ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Мазуренко Ю.В. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання оформлення додаткової і окремої угод було визнано неподаною та повернуто позивачеві. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 27.12.2018 р. за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] було скасовано «ухвалу Уманського міськрайонного суду від 20.11.2018 р.», а справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду та вказано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, у тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Також, в постанові вказано, що враховуючи фундаментальний принцип безперешкодного доступу до правосуддя, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (п.1 ст. 6), колегія суддів апеляційного суду вважає, що постановлена судом першої інстанції ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, тобто порушення норм процесуального права. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позову. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленим про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, не з`явився. Одночасно, відповідач заявив клопотання, що було викладене ним у його «…поясненнях…» в якому, просив розгляд справи проводити у його відсутність. При цьому, 20.03.2019 року на адресу суду за вх.. №8607 від відповідача [PERSON] надійшли пояснення, у яких він вказував, що позовну заяву, вимоги, що викладені в ній він вважає незаконними та безпідставними, які направлені на умисне завдання шкоди його правам, свободам та законним інтересам. Відповідач вказує, що він, [PERSON] , не був, не є і не має наміру бути правонаступником та співвласником будинку щодо квартирної частки за договором дарування від 27.05.1994 року, тому не він не має жодних обов`язків до будь-яких оформлень додаткових і окремих угод та до [PERSON] . У поясненнях відповідач зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, у них відсутній предмет спору, позовні вимоги мають штучний характер, подані з метою умисного завдання йому шкоди, що є неприпустимим в даному випадку та позивачем не було надано доказів, які б підтверджували відповідні обставини. Також, відповідач у поясненнях вказує, що оригіналу вказаного позивачем договору дарування у нього немає, і не може бути, оскільки він змінений за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2015 року у справі № 705/1334/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення обмежень права спільної часткової власності, яке ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2015 року залишено без змін та рішенням виконкому Уманської міської ради № 91 від 25.02.2010 року, яким проведено перепланування 1/3 частини на дві окремо виділені 1/6 частки житлового будинку, з окремими входами. У поясненнях зазначено, що даний факт підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 159048381 від 11.03.2019 року, згідно якої за [PERSON] зареєстровано 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування, дублікат, що має силу оригіналу, серія та номер 3-305, виданий 11.02.2005 р., Державним нотаріусом Дашицькою Л.Л. [PERSON] також вказує, що договір дарування від 27.05.1994 року має серію та номер 2-1577, умови якого змінювалися неодноразово. Тому посилання позивача на договір дарування від 27.05.1994 року, як на доказ подання позову, є безпідставним та поданим за відсутності предмету позов, тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.. Одночасно, до пояснень, [PERSON] додав «…Додаток 1 до стану розгляду справ…за позовом [PERSON] », в якому він вказав, що за рішенням Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 року, яке вступило в законну силу, визначено порядок користування земельною ділянкою площею 2035 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , виділивши її у користування шістьом співвласникам, в тому числі: [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування, відповідає 1/6 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м., що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування, відповідає 1/6 частки земельної ділянки. Відповідач зазначає, що на виконання вищевказаного рішення суду, у 2006, 2007 роках [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 342,5 кв.м. в тому числі 66 кв.м. земельної ділянки, яка розташована під його 1/6 часткою житлового будинку, (1/3 частина складає площу 132 кв.м.) тобто кв. [ADDRESS] [PERSON] , у 2005 році отримала у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 150 кв.м. Відповідач вказує, що у 2017 році [PERSON] подарувала йому ( [PERSON] ) земельну ділянку площею 150 кв.м., яка є особистою приватною власністю дарувальника та не є спільною сумісною власністю, оскільки набута в порядку приватизації, і жодним чином не стосується прав [PERSON] та не порушує їх жодних прав. Проте, відповідач вказує, що [PERSON] у позові просить суд визнати право спільної часткової власності на належну йому земельну ділянку площею 150 кв.м. в межах Договору дарування від 27.05.1994 року та визначити його співвласником земельної ділянки [PERSON] . За таких фактичних обставин, відповідач зазначає, що є всі передбачені законом підстави встановити, що позовні заяви [PERSON] , які надсилаються до Уманського міськрайонного суду Черкаської області - «…є поданими до одного й того самого відповідача [PERSON] з тим самим предметом та з тих самих підстав або подані з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, подання завідомо безпідставних позовів, позовів за відсутності предмета спору, і мають очевидно штучний характер, що є неприпустимим в даних випадках та є зловживанням процесуальними правами в особо великих розмірах…». Вислухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) праві та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України. Згідно з положеннями ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України). Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України, при зверненні до суду обирається позивачем. Перелік способів захисту, наведений у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, оскільки суд може захистити порушене цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу України. Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, у тому числі є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. На підставі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (в тому числі в електронному вигляді). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договори дарування нерухомої речі та валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладаються обов`язково у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. За ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як встановлено судом, відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, [PERSON] подарувала, а [PERSON] , [PERSON] , прийняли в дар кожен в рівних долях належну [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.. Одночасно, інших доказів сторони до суду не надавали. При цьому, [PERSON] не був стороною договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577 і цей договір стосується лише 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Спільною частковою власністю має вважатися власність двох чи більше співвласників, частка кожного з яких у праві власності є завідомо визначеною в конкретній величині. Співвласникам, як і кожному індивідуальному власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ст. 627, ч.1 ст. 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, угода - дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Дії як юридичні факти завжди мають вольовий характер і поділяються на правомірні й неправомірні. Угоди - це вольові і правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме: на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом дана форма для даного виду договорів не вимагалася. У статті 640 ЦК України вказується, що Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Зміни і доповнення до договору складаються у письмовому вигляді, підписуються сторонами і є невід`ємною частиною цього договору з моменту набрання ними чинності. Для цього підписують додаткові угоди до нього. Відповідно до ст.14,41 Конституції України, право власності на землю гарантується; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ч. 1, 2 Земельного Кодексу, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Як вбачається зіст. 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає у власність майно другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно і сплачує за нього певну грошову суму. Згідно п. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно дост. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зіст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Цивільний кодекс України визначає такі форми права власності: право приватної власності, право державної власності та право комунальної власності (ст.ст. 325,326,327). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можу бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства(ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Тому, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Судові витрати - це витрати, які несуть сторони, треті особи із самостійними вимогами у справах позовного провадження, заявники і заінтересовані особи в справах окремого провадження, стягувач і боржник у справах наказного провадження, за вчинення цивільних процесуальних дій, пов`язаних із розглядом справи в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи, на підтвердження чого він надав копію пенсійного посвідчення № [NUMBER] , серії [NUMBER] від 17.05.2016р., вид пенсії -за віком, інвалід першої групи загальне захворювання по зору. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат - позивачем [PERSON] додано не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed