Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

До суду звернулася позивач з позовом до [PERSON] , Звенигородської міської ради Черкаської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті рідної сестри [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а саме на: 1/5 частку земельної ділянки розміром 0,0606 га. цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 7171210100:00:003:0197 та 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] ( житловий будинок , стіни якого цегляні, зазначений на плані літерою «А», має загальну площу - 87,2 кв.м., житлову площу -51,0 кв. м., а також слідуючі господарські та побутові споруди: прибудова «а», сарай «Б», погріб «б», вбиральня «В», огорожа 1, ворота 2, ганок 2. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що її сестра [PERSON] померла [INFO] на території анексованого Криму в м.Білогірськ, Білогірського району, Автономної Республіки Крим. Після її смерті залишилась спадщина, її спадкоємцями є вона, її рідна сестра, та ще одна їхня рідна сестра [PERSON] . Проте, [PERSON] виявила своє бажання відмовитися від прийняття спадщини на її користь. У зв`язку з постійним проживанням на території анексованого Криму, та у зв`язку з похилими віком в період до 10.05.2019 р. вона у встановленому законом порядку для оформлення спадщини не зверталась. При її зверненні 10.05.2019 р. до Приватного нотаріуса Звенигородського нотаріального округу Бедратої-Скляр Н.М., отримано відмову у оформленні спадщини (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) у зв`язку з тим, що заявником не пред`явлено свідоцтво про смерть [PERSON] , видане органами державної влади України, відповідно до закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»; пропущений термін прийняття спадщини та відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно. Таким чином, вона позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті сестри та змушена звернутися до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач участі не приймала, однак її представник надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна її заява про розгляд цивільної справи без її участі та про визнання позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача - Звенигородської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, при винесення рішення поклався на розсуд суду згідно чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено такі факти і відповідні їх відносини: Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Звенигородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/5 частки земельної ділянки розміром 0,0606 га. цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] . Після смерті сестри позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, відповідно до постанови нотаріуса, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нею було пропущено встановлений законом строк на прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 Постанови №7 Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», встановлено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім того, суд враховує норми європейського законодавства по правам людини, в якому зазначено, що згідно зі стандартом, розробленим у практиці ЄСПЛ на підставі висновків у його рішеннях, для встановлення відповідності певного заходу принципу правомірності позбавлення володіння слід проаналізувати три критерії: 1) чи є такий захід правомірним (передбачається національним законодавством); 2) чи має позбавлення власності суспільний (громадський) інтерес; 3) чи є такий захід пропорційним поставленій меті (забезпечує справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини). Якщо хоча б одного із зазначених критеріїв не буде дотримано, то ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до третього критерію, уніфікований підхід ЄСПЛ до оцінки вимог, закріплених у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ґрунтується також на критерії «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право власності, та інтересами особи, яка так чи інше страждає від такого втручання (рішення від 23.09.1982 року справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції»). Зазначений критерій передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які використовуються для її досягнення. ЄСПЛ вважає, що будь - яке втручання у право власності обов`язково повинне відповідати принципу пропорційності. «Справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Трегубенко проти України»). Питання про те, чи буде досягнута справедлива рівновага між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав особи, має значення лише при умові, що таке втручання відповідає вимогам закону і не є безпідставним. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть не пропорційними, оскільки вони втратять право на успадкування майна, яке залишилося після смерті спадкодавця. І спочатку смерть близької людини, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем нерозмірним з її діями, і при цьому буде порушено «баланс» між інтересами держави та фізичної особи. Крім цього, як посилається позивач, причини по яким був пропущений строк для прийняття спадщини є поважними, оскільки [PERSON] постійно проживає на території анексованого Криму та є особою похилого віку. Крім того, згідно заяви [PERSON] , вона не претендує на спадщину і просить щоб спадщину після смерті сестри [PERSON] прийняла її сестра [PERSON] , а тому позивач є єдиною спадкоємицею до майна померлої та визначення додаткового строку для прийняття спадщини ніяким чином не порушує спадкові права інших осіб. Через встановлені судом обставини, які суд визнає поважними, позивач був позбавлений можливості вчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини через обставини, які зазначені вище. Ці причини, на думку суду, пов`язані з об`єктивними та істотними труднощами як фізичного так і морального характеру для спадкоємця на вчинення цих дій. У відповідності до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, яка пропустила строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити їй додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, а також з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов на тій підставі, що, на думку суду, позивач пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин і має право на становлення їй додаткового строку для прийняття спадщини. Однак, суд враховує, що нотаріус вже відмовила позивачу (постанова приватного нотаріуса Бедратої - Скляр Н.М. від 10.05.2019 року) у видачі свідоцтва про прийняття спадщини з підстав того, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, а також тому, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу. Тому суд вважає за необхідне розглянути позивні вимоги про визнання права власності по суті, тому що визначення додаткового строку не захистить права позивача і йому необхідне буде все ж таки звертатись до суду про визнання права власності. При цьому, суд враховує, що у ч. 2 ст. 275 ЦК України існувала і є норма, що захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Тобто, суд вже міг застосувати інший спосіб судового захисту до вступу в силу змін до ЦПК. В контексті питання інших способів судового захисту варто також звернути увагу на внесені зміни до ст. 16 ЦК та до ст. 5 ЦПК (якими способами захищаються права) та на постанови ВСУ №6-20сц11 від 21.05.2012 (про поруку), №6-100сц12 від 10.10.2012 року (визнання договору укладеним), №6-32сц13 від 12.06.2013 року (перерахунок оплати ЖК-послуг). Умови для застосування судом іншого способу судового захисту: 1) неефективність існуючого способу; 2) має бути відповідна вимога, вказана в позовній заяві; 3) є інший спосіб і цей спосіб є законним. Так, ст. 175 (п. 4) ЦПК регулює зміст позовної заяви (позивач зобов`язаний вказати інший спосіб захисту права, який не суперечить закону, і який він просить визначити). Таким чином, суд вважає можливим застосувати захист права власності позивача шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно. Таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості. Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання права власності на спадкове майно, яке належало [PERSON] , померлій [INFO] , суд вважає вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Одним з таких способів є визнання права, в тому числі і права власності. Як вбачається з постанови приватного нотаріуса Бедратої-Скляр Н.М. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачу було відмовлено з тих підстав, що відсутній оригінал правовстановлюючого документу на житловий будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] . Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється по заповіту або за законом. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд враховує, що в Постанові №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 5 указано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України). А в п. 6 цього ж Пленуму прописано, що «Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), проте, право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим, суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved