Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

До суду надійшов позов ПАТ «ПУМБ» до [PERSON], яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки і піклування про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення. Позов обґрунтований тим, що між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №6562597 від 7 липня 2008 року, згідно з яким позичальнику видано кредит у сумі 99500 доларів США зі сплатою 13,99% річних. У забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором [PERSON] передав в іпотеку Банку будинок №71 по вул. Прогресивній у м. Запоріжжя, про що був укладений договір іпотеки №6578951 від 7 липня 2008 року. Рішенням Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 14.04.2016 року у справі №334/ 9370/15-ц, зміненим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено [PERSON] та [PERSON] В ході виконавчого провадження предмет іпотеки (будинок) був виставлений на продаж на прилюдні торги, але у звязку із тим, що торги не відбулися, відповідно до постанови державного виконавця №50309535 від 29 березня 2017 року переданий стягувачу (банку) в рахунок погашення боргу, про що приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON] позивачу видано свідоцтво про право власності від 31 березня 2017 року, зареєстроване у реєстрі нотаріальних дій за №678. Право власності позивача на предмет іпотеки зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачем встановлено, що у будинку, який на цей час є власністю позивача 2 березня 2017 року зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає позивачу здійснювати свої право власності. Позивач просить виселити з будинку №71 по вул. Прогресіній у м. Запоріжжя Гутарєву [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], [PERSON], [INFO], без надання іншого житла та зі зняттям з реєстраційного обліку, стягнути з [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], судовий збір у сумі 1600 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, вказав, що зазначені особи були зареєстровані у будинок без дозволу банку. Наразі будинок є нежилим, вказані особи мешкають за іншою адресою, яка позивачу невідома. Відповідач [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], у судове засідання не зявилася, повідомлена належним чином щодо місця та часу слухання справи. Клопотань про відкладення розгляду справи чи слухання справи за відсутності відповідача не надходило. Відзив на позов відповідачка не надала. Під час розгляду справи судом був направлений запит до районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району щодо надання висновку про можливість виселення неповнолітньої особи. Відповідно до листа №05/01-27/0282 від 6.04.2018 року вказане питання розглядалося комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району. На комісію була викликана [PERSON], яка повідомила комісії, що разом із дитиною проживають за адресою: [INFO] «а». Доступу до будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71 вони не мають. [PERSON] повідомила, що обізнана про розгляд справи у суді. Представник третьої особи в судовому засіданні у вирішенні питання щодо можливості задоволення позовних вимог поклався на розсуд суду. Позивач не заперечував щодо можливості проведення заочного розгляду. За таких обставин суд ухвалив на підставі ст. 280 ЦПК України розглядати справу у заочному порядку за наявними в ній матеріалами та доказами, поданими позивачем. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши докази, приходить наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про право власності, видане 31.03.2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], ПАТ «ПУМБ» належить на праві власності нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71, загальною площею 68,3 кв.м. ціною 187880 грн., житловий будинок Ф-2, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71, загальною площею 198,8 кв.м. ціною 1085448 грн. (а.с.19, 20). Рішенням Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 14.04.2016 року у справі №334/ 9370/15-ц, яке було частково змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. 20 грудня 2017 року на адресу відповідачів ПТА «ПУМБ» направили вимогу щодо усунення перешкод у користуванні власністю і виселення. Відповідно до листа №05/01-27/0282 від 6.04.2018 року вказане питання розглядалося комісією з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району. На комісію була викликана [PERSON], яка повідомила комісії, що разом із дитиною проживають за адресою: [INFO] «а». Доступу до будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71 вони не мають. [PERSON] повідомила, що обізнана про розгляд справи у суді. За результатами виїзду спеціалістів районної адміністрації встановлено, що будинки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71 на даний час не заселені (будинок літ. А перебуває у занедбаному стані, будинок Ф-2 ознаки заселення відсутні). Ст. 41 Конституцією України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Далі, відповідно до правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 14.04.2016 року у справі №334/ 9370/15-ц, яке було частково змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2016 року та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 14.06.2017 року встановлені преюдіційного факту, який не підлягає доведенню: факт передання в іпотеку житлових будинків, які були придбані за рахунок отриманих кредитних коштів. Відповідно до інформації, наданої департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №01-16/01/3756 від 28.09.2017 року на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про витребування інформації від 9.09.2017 року у цивільній справі №2-з/331/8/2017 за заявою ПАТ «ПУМБ» про забезпечення доказів, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71, зареєстровані: [PERSON], [INFO], з 2.03.2017 року, [PERSON], [INFO], з 2.03.2017 року. (а.с.33) На момент реєстрації місця проживання, тобто 2.03.2017 року, [PERSON] та [PERSON] не були власниками нерухомого майна (будинків) за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71 та не були членами сімї власників будинку - [PERSON], [PERSON] На час звернення до суду із позовом та ухвалення судового рішення позивачу не було відомо про реєстрацію відповідачів за адресою: м. Запоріжжя, вул. Прогресивна 71. Судом встановлено, що відповідачі створюють перешкоди у реалізації банком прав власника, тому вимоги позивача про виселення відповідачів з будинку без надання іншого жилого приміщення підлягають задоволенню. Згідно з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 16 січня 2012 року щодо перегляду ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, зняття з реєстрації відповідачів здійснюється на підставі рішення суду про виселення [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved