Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з вказаним позовом, в якому зазначала, що 11.11.2003 року надала [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 17760 грн. для придбання останнім в особисту приватну власність приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 29,6 метри квадратних. 30.07.2013 року відповідач повернув всю суму боргу особисто, про що позивач надала йому на підтвердження розписку. 31.03.2014 року відповідач адресував листа в якому вимагає в 10-ти денний строк повернути грошові кошти в сумі 17760 грн. (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят гривень), оскільки вважає, що вона їх отримала безпідставно, мотивує це тим, що вважає кошти за розпискою від 07.04.2009 року надані йому як особистий дарунок, а тому він не повинен був їх повертати. Зважаючи на таку поведінку відповідача вимушена звернутись до суду з позовом про визнання між ними укладеним та дійсним договору позики за яким вона 11.11.2003 року надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 17760 грн. (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят гривень) для придбання ним в особисту приватну власність приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою [ADDRESS], загальною площею 29,6 метри квадратних, а відповідач зобов'язався їх повернути в строк до 11.11.2005 року. За ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім право чинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім право чинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Таким чином, правочин між нею та відповідачем мав бути укладений в письмовій формі та підписаний обома сторонами. Натомість на підтвердження факту передачі грошей в позику є розписка. Згідно ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Просила визнати укладеним та дійсним договір позики за яким вона 11.11.2003 року надала відповідачу в борг грошові кошти в сумі 17760 грн. (сімнадцять тисяч сімсот шістдесят грн.) для придбання ним в особисту приватну власність приміщення вбудованого магазину промислових товарів, розташованого за адресою [ADDRESS], загальною площею 29,6 метри квадратних, а відповідач зобов'язався їх повернути в строк до 11.11.2005 року У судове засідання позивач не з'явилася. Просила справу розглядати без її участі. Представник відповідача позов визнав. Пояснив, що ніякого спору з приводу договору позики між сторонами не існує. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступне. Як вбачається з копії розписки від 11.11.2003 року в той день позивач надала [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 17760 грн. 30.07.2013 року відповідач повернув всю суму боргу особисто, про що позивач надала йому на підтвердження розписку. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені ст. 203 ЦК. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими-ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника, іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). За таких обставин суд приходить до висновку про укладення між сторонами зазначеного договору позики, відсутність між ними спору щодо його укладення та виконання. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed