Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Законний представник дитини-сироти [PERSON] її опікун [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Мелітополі Запорізької області про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого на виробництві, визнання дій та бездіяльності незаконними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення недоплачених сум. В позовній заяві позивач зазначає, що 10.05.2014 року внаслідок нещасного випадку на виробництві під час виконання своїх трудових обовязків загинула [PERSON] - мати неповнолітньої [PERSON] 05.08.2014 року законний представник неповнолітньої дитини звернулася до відповідача з заявою про призначення щомісячних страхових виплат дитині з 10.05.2014 року з урахуванням ч.1 ст.1197 та ст.1200 ЦК України. Постановою відповідача від 20.08.2014 року неповнолітній [PERSON] з 10.05.2014 року по 16.10.2020 року призначена щомісячна страхова виплата в розмірі 1/2 заробітної плати потерпілої в сумі 1320 грн. 79 коп. на підставі ст.ст. 33-34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХIV від 23.09.1999 року. 23.01.2015 року законний представник неповнолітньої дитини вдруге звернулася до відповідача з вимогою перерахунку та виплати зазначених страхових виплат у відповідності до положень ст.1197 ЦК України, проте, отримала відмову відповідача щодо перерахунку страхових виплат. Позивач вважає, що оскільки Закон № 1105 набрав чинності з 01.04.2001 року, а Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України, так як він був прийнятий пізніше. Тому розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. При цьому, якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, оскільки розмір середньомісячної заробітної плати потерпілої на виробництві менший, ніж пятикратний розмір мінімальної заробітної плати, її донька має право на щомісячну страхову виплату в розмірі 1/2 середньомісячного заробітку (доходу), визначеного згідно зі ст. 1197 ЦК України, тобто виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, законодавчо встановленої на момент настання страхового випадку, та повинна становити 3045 грн. Розмір недоплачених щомісячних платежів складає 1724 грн. 21 коп. щомісяця, а за період з 10.05.2014 року по 10.02.2015 року сума недоплати складає 17242 грн. 10 коп. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд визнати незаконними дії та бездіяльність Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Мелітополі Запорізької області щодо здійснення з 10.05.2014 року щомісячних страхових виплат [PERSON], як особі, що має на них право, у звязку зі смертю її матері [PERSON], внаслідок нещасного випадку на виробництві, виходячи з меншого розміру, ніж пятикратний розмір мінімальної заробітної плати; зобовязати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Мелітополі Запорізької області призначити [PERSON], як особі, що має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого на виробництві з 10.05.2014 року, у відповідності до положень ст. 1197 ЦК України, в сумі 3045 грн. та у подальшому проводити перерахунок розміру щомісячної страхової виплати з кожним підвищенням мінімальної заробітної плати згідно з діючим законодавством України та у відповідності до ст. 1197 ЦК України; стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Мелітополі Запорізької області на користь [PERSON] недоплачені суми щомісячних страхових виплат, у звязку з відшкодуванням шкоди, заподіяної смертю потерпілого за період з 10.05.2014 року по 10.02.2015 року в сумі 17242 грн. 10 коп. Позивач законний представник дитини-сироти [PERSON] - опікун [PERSON], в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомила. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 21.01.2015 року (а.с. 23), позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. На думку представника позивача, відповідач повинен зробити перерахунок страхових виплат та в подальшому здійснювати їх у відповідності до вимог ст. 1197 ЦК України. Представники відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності № 7 від 16.06.2015 року та [PERSON], яка діє на підставі довіреності № 6 від 16.06.2015 року (а.с.102-103), позов не визнали. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідача пояснили, що на час виникнення спірних правовідносин Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в своїй професійній діяльності керувалося Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Страхові щомісячні виплати неповнолітній дитині [PERSON] призначені у відповідності до вимог зазначеного Закону України та діючого Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат. При цьому, середньомісячний заробіток потерпілої було визначено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням. Представники відповідача вважають, що при обчисленні розміру страхових виплат відсутні правові підстави для застосування положень ст.1197 ЦК України, а тому просять суд залишити позовні вимоги позивача без задоволення. Дослідивши матеріали справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги законного представника дитини-сироти [PERSON] її опікуна [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10.05.2014 року, в результаті нещасного випадку на виробництві загинула [PERSON]- мати неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Розпорядженням голови Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області № 261 від 28.11.2014 року було встановлено опіку над дитиною-сиротою [PERSON], [INFO]. Даним розпорядженням опікуном дитини була призначена позивачка - [PERSON], яка є бабусею (а.с.3). 20 серпня 2014 року Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Мелітополі Запорізької області була прийнята постанова № 0819/1137/1137/3. Згідно даної постанови, після смерті 10.05.2014 року потерпілої [PERSON]В внаслідок нещасного випадку на виробництві, страхові щомісячні виплати в розмірі 1320 грн. 79 коп. було призначено її донці [PERSON] з 10.05.2014 року по 16.10.2020 року (а.с.20). Судом зясовано, що розмір середньомісячної заробітної плати потерпілої [PERSON], з якого обчислювалися страхові виплати її доньці [PERSON], складає 2730 грн. 06 коп. Дана обставина визнана сторонами по справі як безспірний факт, тому у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. 23.01.2015 року представник позивача звернулася до відповідача з заявою про перерахунок щомісячних страхових платежів [PERSON] у відповідності до положень ст. 1197 ЦК України, оскільки середньомісячний заробіток потерпілої [PERSON] менше пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Частина 1 статті 1197 передбачає, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Листом № 01/63 від 29.01.2015 року відповідач відмовив представнику позивача у задоволенні вимоги щодо перерахунку щомісячних страхових платежів [PERSON] При цьому, мотивував свою відмову тим, що розмір призначених щомісячних страхових платежів було визначено у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (а.с.22). За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин далі Закон), у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових платежів мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами зокрема є діти, які не досягли 16 років. Згідно ч. 1 ст. 34 Закону, сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя. Положення частини 9 статті 34 Закону передбачають, що у разі смерті потерпілого суми страхових виплат особам, які мають на це право, визначаються із середньомісячного заробітку потерпілого за вирахуванням частки, яка припадала на потерпілого та працездатних осіб, що перебували на його утриманні, але не мали права на ці виплати. Суми страхових виплат кожній особі, яка має на це право, визначається шляхом ділення частини заробітку потерпілого, що припадає на зазначених осіб, на кількість цих осіб. Крім того, відповідно до ст. 29 Закону, перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу проводиться у разі: 1) зміни ступеня втрати професійної працездатності; 2) зміни складу сімї померлого; 3) підвищення розміру мінімальної заробітної плату порядку визначеному законодавством. Перерахування сум місячних страхових платежів провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плату у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує держану політику у сфері статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає. Аналізуючи норми вказаного Закону, необхідно підкреслити наступне: сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя. Суми страхових виплат кожній особі, яка має на це право, визначається шляхом ділення частини заробітку потерпілого, що припадає на зазначених осіб, на кількість цих осіб. Закон містить вичерпний перелік випадків перерахування сум щомісячних страхових виплат. В Законі відсутня норма, яка б передбачала обчислення щомісячних страхових платежів виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. В преамбулі Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що цей Закон та Основи законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообовязкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві. Страхування від нещасного випадку є самостійним видом загальнообовязкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоровя громадян у процесі їх трудової діяльності. Згідно статті 2 Закону, його дія поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання, у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян субєктів підприємницької діяльності. Положеннями статті 4 Закону встановлено, що законодавство про страхування від нещасного випадку складається із Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, цього Закону, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про охорону працю» та інших нормативно-правових актів. Згідно розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 24.10.2003 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.09.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», Закону України «Про охорону праці», а також інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Також в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України надано розяснення, згідно якого дія Закону не поширюється на працівників, які виконували роботи не відповідно до трудового договору, а на інших юридичних підставах і не є субєктами страхування від нещасного випадку, а також на осіб, зазначених у ст. 11 цього Закону, які не сплачували страхові внески із добровільного страхування від випадку. Питання про відповідальність за ушкодження їхнього здоровя має вирішуватись на підставі відповідних норм цивільного законодавства. Крім того, суд вважає за необхідно зазначити, що пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України та ч. 10 ст. 34 Закону України містять положення, відповідно до яких середньомісячний заробіток для обчислення сум страхових виплат обчислюється згідно із затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2001 року «Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним страхуванням». До того ж вказаний «Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообовязковим державним страхуванням» не містить правову норму, яка б передбачала обчислення щомісячних страхових платежів виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Аналізуючи положення вищевказаних правових норм, суд дійшов до висновку про те, що Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин, є спеціальною правовою нормою, яка регулює правовідносини у сфері загальнообовязкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та встановлює спеціальний порядок відшкодування шкоди внаслідок нещасних випадків на виробництві. Таким чином, суд вважає, що положення ст. 1197 ЦК України в частині обчислення середньої заробітної плати потерпілого від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань суперечить нормам Закону «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», тому зазначені норми Цивільного Кодексу України не поширюються на дані спірні правовідносини. Враховуючи вищенаведене, суд не може вважати обґрунтованими вимоги позивача, а тому дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed