Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

До суду звернулась позивач із вказаним позовом, зазначивши, що вона відповідно до закону зареєстрована 14.10.2005 року в Єдиному Державному Реєстрі Підприємств та Організацій України як фізична особа-підприємець, основний вид економічною діяльності - 47.22 Роздрібна торгівля мясом і мясними продуктами в спеціалізованих магазинах, здійснює свою підприємницьку діяльність у продуктовому магазині «Південний», розташованому по пр. Південний в Інгулецькому районі м. Кривого Рогу шляхом реалізації продуктів харчування населенню. 25.10.2012 року між нею та відповідачем [PERSON] було у визначеному законом порядку укладено трудовий договір, який того ж дня було зареєстровано у Криворізькому міському центрі зайнятості. Крім того 25.10.2012 року між ними було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким [PERSON] було взято на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей отриманих нею для зберігання та реалізації. Відповідно до інвентаризаційного опису, за період роботи [PERSON], а саме з початку 2016 року по 01.04.2017 року останньою було привласнено матеріальних цінностей, що належали [PERSON] на загальну суму 114 115,62 гривень, про що підтверджується пояснювальною [PERSON], в якій нею визнано завдану шкоду позивачу. Позивачем неодноразово повідомлялося відповідача про необхідність відшкодування шкоди завданої нею при виконанні посадових обовязків однак до теперішнього часу матеріальна шкода відшкодована не була, через що роботодавець звернулась до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача кошти в сумі 114 115,62 грн та понесені судові витрати у справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Крім того, позивач [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка дала аналогічні пояснення по суті позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком позивача [PERSON], яка є ФОП. Підтвердив, що відповідач [PERSON] працювала у [PERSON] продавцем 5 років, з 2012 року. Під час проведення інвентаризації в 2017 році було виявлено недостачу в сумі 114 115,62 гривень, яку [PERSON] визнала, про що написала пояснювальну та зобов,язалась відпрацювати вказаний борг. Однак, через деякий час у відповідача було виявлено знову недостачу і її було звільнено. Він неодноразово повідомляв [PERSON] про необхідність відшкодування завданої нею шкоди ФОП [PERSON], але борг повернуто не було, і на теперішній час місцезнаходження [PERSON] невідомо. Після перерви позивач та представник позивача в судове засідання не з,явились. Представник позивача надав заяву про закінчення розгляду справи за його відсутності та відсутності позивача, проти заочного розгляду не заперечує. Судом ухвалено про закінчення розгляду справи за їх відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив не подала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача на підставі матеріалів справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Допитавши сторони, позивача в якості свідка, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія В01 № 077323від 14.10.2005 року, позивач [PERSON], є ФОП (а.с.7) основний вид економічною діяльності - 47.22 Роздрібна торгівля мясом і мясними продуктами в спеціалізованих магазинах, здійснює свою підприємницьку діяльність у продуктовому магазині «Південний», розташованому по пр. Південний в Інгулецькому районі м. Кривого Рогу шляхом реалізації продуктів харчування населенню(а.с.3). 25.10.2012 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості, відповідно до якого [PERSON] працювала продавцем продовольчих товарів у магазині «Південний» (м.Кривий Ріг, пр.Південний, 8-3) та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким [PERSON] взяла на себе матеріальну відповідальність за збереження всіх товарно-матеріальних цінностей, отриманих нею для зберігання та реалізації (а.с.8,9, 43). Встановлено, що здійснюючи свої трудові обов,язки, з початку 2016 року по 01.04.2017 року відповідачем [PERSON] було привласнено матеріальних цінностей, що належали [PERSON] на загальну суму 114 115,62 гривень, що підтверджується інвентаризаційним описом від 19 березня 2017 року (а.с12-19). Відповідно до пояснювальної записки [PERSON], як продавець магазину «Південний» з 2016 року почала брати з каси грошові кошти для погашення її заборгованості перед кредиторами, провину визнає, зобов,язалась відпрацювати борг в сумі 114 115,62 гривень. Вказана пояснювальна підтверджена продавцем зазначеного магазину [PERSON] (а.с.20,21). Позивачем неодноразово повідомлялось відповідача про необхідність відшкодування шкоди, завданої нею при виконанні трудових обов,язків, однак борг повернуто не було, і на теперішній час місцезнаходження [PERSON] невідомо (а.с.4). [PERSON] звільнена з посади продавця 01.07.2017 року, трудовий договір не знято з реєстрації через неможливість встановити її місцезнаходження (а.с.43). Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Як зазначається у ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», у відповідності зі ст.130 КЗпП (322-08) відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог ЦПК (1501-06) суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП (322-08) залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Враховуючи, що відповідачем не спростовано порушення умов договору, укладеного між сторонами, не відшкодовано в добровільному порядку завдану шкоду, відповідачем прийнято на себе повну матеріальну відповідальність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, відповідно до ст..141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved