Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Заступник військового прокурора \~ \~ \~ \~Ужгородського гарнізону Західного регіону України Крижановський О. звернувся до суду в інтересах громадянина [PERSON] з позовною заявою до приватного підприємця [PERSON] про зобов`язання поновлення на роботі, нарахування та виплати середнього заробітку за період проходження військової служби на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Подання позову обґрунтовує тим, що у квітні 2015 року до військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України звернувся громадянин [PERSON] , який у своїй заяві вказав про наявність порушень його конституційних прав на працю, а саме незаконного звільнення з роботи, та клопотав перед прокурором вжити заходи представницького характеру задля відновлення порушених його прав на оплату праці у зв`язку із незаконним звільненням та звернутися для цього до Ужгородського міськрайонного суду з відповідною позовною заявою. Порушення права на працю вищенаведеної особи прокурор мотивує наступним. 18.03.2014 року на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] призвано Ужгородським об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройні Сили України, яку останній проходив до 12.03.2015 року, що підтверджується копією військового квитка [PERSON] . У період з 02.02.2015 року по 09.03.2015 року [PERSON] безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в м. Краматорськ, що підтверджується довідкою командира військової частини [NUMBER] від 18.03.2015 року № 307. Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.\~ Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. \~ \~ \~ \~Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~ визначено, що до одного із видів військової служби віднесена військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період. Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у ч. 5 ст. 4 якого визначено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської; Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що законодавство про соціальний і\~ правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Крім того, згідно зі ст. 1 вищезгаданого закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. За положеннями ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до вимог ст. 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством країни ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Прокурор стверджує, що в силу вказаних вище норм законодавства [PERSON] , як військовослужбовець запасу, мобілізований на час особливого періоду та відповідно до свого конституційного обов`язку був зобов`язаний відбути до місця зборів для проходження військової служби, а тому об`єктивно не міг продовжувати виконувати свою роботу за трудовим договором, а також досягнути своєї мети працевлаштування. Зазначає, що на момент призову [PERSON] на військову службу на час особливого періоду останній працював у фізичної особи-підприємця [PERSON] . Наявність трудових відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджує копією безстрокового трудового договору б/н від 02.11.2012 року, зареєстрованого в Ужгородському міському центрі зайнятості за № 0701120773, згідно з яким роботодавець приймає на основі безстрокового трудового договору [PERSON] . Відповідно до п. 3 Договору [PERSON] зобов`язався оплачувати працю працівника у розмірі 1118,00 грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Крім того, вищевказана обставина наявності трудових правовідносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією трудової книжки останнього серії [NUMBER] . В порушення законодавства, 19.03.2014 року [PERSON] звільнено [PERSON] з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом [PERSON] на військову службу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці останнього. У зв`язку з незаконним звільненням 19.03.2014 року [PERSON] з роботи на період проходження військової служби останньому безпідставно не нараховано та не виплачено середнього заробітку на час проходження ними військової служби за період з 19.03.2014 року по 12.03.2015 року. Про наявність факту незаконного звільнення з роботи [PERSON] дізнався\~ безпосередньо після отримання 09.04.2015 року в Ужгородському міському центрі зайнятості копії трудового договору з відповідною відміткою про звільнення та припинення дії договору. Прокурор зазначає, що у зв`язку з тим, що [PERSON] у період з 18.03.2014 року по 12.03.2015 рік постійно проходив військову службу в Збройних Силах України та про факт свого звільнення 19.03.2014 року з роботи дізнався в момент отримання 09.04.2015 року копії трудового договору, зареєстрованого в Ужгородському міському центрі зайнятості за № 0701120773, строк звернення з позовною заявою не пропущено. Таким чином, просить суд зобов`язати [PERSON] , код [NUMBER] поновити [PERSON] на роботі з 19.03.2014 року на посаді кухаря та зобов`язати [PERSON] , код [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] середній заробіток за період проходження військової служби з 18 березня 2014 року по 12 березня 2015 року, у зв`язку із призовом в Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року. \~ \~ \~ \~Прокурор Сегедій В.Ю.\~в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задоволити з підстав та мотивів, викладених у позові.\~ [PERSON] також просив задоволити позов. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Представник відповідача - [PERSON] позов за наведених прокурором обставин визнала повністю, водночас, надала суду копію наказу від 29.05.2015 року № 1 «Про поновлення на роботі», згідно з п. 1 якого трудова угода від 02.11.2012 року № 07011201773 про звільнення [PERSON] скасовується, за п. 2 наказу [PERSON] поновлено на посаді кухаря з 19 березня 2014 року та за п. 3 [PERSON] призначено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того представником відповідача подано копію супровідного листа від 29.05.2015 року, адресованого [PERSON] , у якому повідомлено, що останнього поновлено на роботі з 19.03.2014 року, а також запрошено з`явитися до ФОП [PERSON] ( [ADDRESS] ) для отримання виплати компенсації середнього заробітку та для притуплення його до виконання покладених обов`язків згідно трудового договору від 02.11.2012 року №07011201773. У зв`язку з визнанням сторонами всіх обставин у справі, визнанням позову представником відповідача, у тому числі, і шляхом видання наказу про поновлення на роботі, суд визнав недоцільним дослідження доказів на підтвердження змісту спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Згідно з довідкою від 08.04.2015 року за № 2526 на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] 19.03.2014 року призвано Ужгородським об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройні Сили України, яку останній проходив до 12.03.2015 року, що підтверджується копією військового квитка [PERSON] 19.03.2014 року приватним підприємцем [PERSON] звільнено [PERSON] з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом [PERSON] на військову службу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці останнього. Ст. 5-1 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю визначено правовий захист від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи. Відповідно до\~ст. 233 КЗпП України працівник\~може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Крім того, ч. 3\~ст. 119 КЗпП України\~регламентовано гарантію для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, за нормами якої за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105\~(надалі - Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені\~статтею 115 Кодексом законів про працю України. При цьому, пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року. Враховуючи вищенаведене нормативне обґрунтування, саме, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів. Суд, при вирішенні справи по суті, враховує видання 29.05.2015 року відповідачем наказу №1 «Про поновлення на роботі», за яким роботодавець визначив: Трудову угоду від 02.11.2012 р № 07011201773 про звільнення [PERSON] скасувати. Поновити [PERSON] на посаді кухаря з 19 березня 2014 року. Виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Підставою для видання наказу зазначено ст. 119 КЗпП України. З метою повідомлення про вищенаведені обставини працівника [PERSON] роботодавцем ФОП [PERSON] скеровано працівнику лист від 29.05.2015 року. Суд констатує, що прокурором в інтересах громадянина було заявлено вимогу про поновлення [PERSON] на роботі з 19.03.2014 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток на час проходження ними військової служби за період з 19.03.2014 року по 12.03.2015 рік без конкретизації його розміру. Відтак, внаслідок видання відповідачем вищенаведеного наказу «Про поновлення на роботі», який повністю узгоджується з позовними вимогами у даній справі, який зобов`язує роботодавця негайно допустити працівника до виконання ним трудових обов`язків та щодо виплати середнього заробітку з 19.03.2014 року по день видачі наказу, порушені відповідачем трудові права [PERSON] , за захистом яких останній звернувся до суду, поновлено у повному обсязі, а предмет спору станом на день розгляду справи по суті відсутній. Враховуючи принцип диспозитивності, розгляд справи в межах заявлених вимог, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо розміру середнього заробітку, не конкретизованого прокурором у грошовому еквіваленті. З огляду на вищевикладене, підстави для задоволення позову відсутні, а у позові належить відмовити.

Outcome: dismissed