Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Заявник 02 липня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про обов'язкову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що хворий [PERSON] перебуває на диспансерному обліку в КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради з 26.04.2018 року. [PERSON] був повідомлений про епідеміологічну небезпеку туберкульозу, ознайомлений з діагнозом та з порядком примусової госпіталізації у разі порушення протиепідеміологічного режиму. Відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії від 13.06.2018 року №4 хворий [PERSON] підлягає примусовій госпіталізації до протитуберкульозного закладу строком на три місяці. [PERSON] є бактеріовиділювачем, розповсюджувачем інфекції туберкульозу, не дотримується проти епідеміологічного режиму та становить епідемічну небезпеку для суспільства, у зв'язку із чим, заявник вимушений був звернутися до суду з даною заявою, в якій просить суд примусово госпіталізувати [PERSON] до КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради та зобов'язати Новокодацький ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області виконати примусову доставку [PERSON] до КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради, допустивши негайне виконання рішення суду. Заявник - КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» ДОР, в особі свого представника за довіреністю - Макарова Ю.П. в судовому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі. Заінтересована особа - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час, та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини неявки не повідомила. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу про шлюб і сім'ю України, Сімейного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст..293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч.1 ст. 345 ЦПК України, справи про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації суд розглядає не пізніше 24 годин після відкриття провадження у справі. Особі має бути надано право особистої участі в судовому засіданні, за винятком випадків, коли за даними протитуберкульозного закладу така особа становить загрозу розповсюдження хвороби. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. В ході розгляду справи суд встановив, що [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: [ADDRESS], згідно висновку ЛКК № 4 від 13.06.2018 року, знаходиться на обліку в КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради з 26.04.2018 року з діагнозом риф Т5 (16.05.2018) легень (дисемінований), деструкція+, МБТ+, М+,К0, резистентність 0, гістологія 0, категорія 4 (ІТБ), когорта 2 (18) (а.с.6). [PERSON] проходив тривалий курс лікування в умовах фтізиатричного денного стаціонару КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» ДОР з 24.05.2018 року до 07.06.2018 року (а.с.8). Крім того, [PERSON] викликався до КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради для проходження лікування, однак на виклики він не з'являвся. [PERSON] ознайомлений із діагнозом та строками лікування (а.с.13). Наявне у останнього захворювання являє собою епідемічну загрозу для оточуючих людей під час відсутності у лікарні. Не зважаючи на зазначене небезпечне захворювання [PERSON] самовільно залишив лікувальну установу, не дотримується інфекційного контролю. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Згідно ст.. 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов'язані забезпечити пріоритетність охорони здоров'я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров'ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, інвалідам та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров'я в їх діяльності, а також виконувати інші обов'язки, передбачені законодавством про охорону здоров'я. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» у разі якщо хворі на заразні форми туберкульозу, у тому числі під час амбулаторного чи стаціонарного лікування, порушують протиепідемічний режим, що ставить під загрозу зараження туберкульозом інших осіб, з метою запобігання поширенню туберкульозу за рішенням суду вони можуть бути примусово госпіталізовані до протитуберкульозних закладів, що мають відповідні відділення (палати) для розміщення таких хворих. Примусова госпіталізація осіб, стосовно яких судом ухвалено відповідне рішення, здійснюється з урахуванням висновку лікаря на строк до трьох місяців. За ст. 53 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», з метою охорони здоров'я населення органи і заклади охорони здоров'я зобов'язані здійснювати спеціальні заходи профілактики та лікування соціально небезпечних захворювань (туберкульоз, психічні, венеричні захворювання, СНІД, лепра, хронічний алкоголізм, наркоманія), а також карантинних захворювань. Порядок здійснення госпіталізації та лікування таких хворих, у тому числі і у примусовому порядку, встановлюється законодавчими актами України. На підставі ст. 346 ЦПК України, розглянувши заяву про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації, суд ухвалює рішення, яким відхиляє або задовольняє заяву. Рішення про задоволення заяви, зазначеної у частині першій цієї статті, підлягає негайному виконанню та є підставою для примусової госпіталізації або продовження строку примусової госпіталізації особи в протитуберкульозному закладі на встановлений законом строк. Після набрання законної сили рішенням суду про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу або про продовження строку примусової госпіталізації суд надсилає рішення відповідному органу місцевого самоврядування для вжиття заходів щодо охорони майна особи, стосовно якої ухвалено рішення суду. Таким чином, суд з урахуванням вищевикладеного, за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку, що [PERSON] є хворим на туберкульоз, форма якого є заразною для оточуючих, що в свою чергу становить епідеміологічну загрозу для населення, ухиляється від лікування, у зв'язку із чим, виникла необхідність його примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради. Згідно ч.5 ст. 11 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», рішення про примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу чи про продовження строку примусової госпіталізації хворих на заразні форми туберкульозу приймається судом за місцем виявлення зазначених хворих або за місцезнаходженням протитуберкульозного закладу та підлягає негайному виконанню. Органи Національної поліції за зверненням керівника протитуберкульозного закладу надають у межах своїх повноважень допомогу у забезпеченні виконання рішення суду. Отже, суд дійшов висновку, що вимоги заявника щодо зобов'язання Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області виконати примусову доставку [PERSON] до КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об'єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради, є безпідставними, так як безпосередньо пов'язані із виконанням рішення суду, тому задоволенню не підлягають. Рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до протитуберкульозного закладу, підлягає негайному виконанню та є підставою для примусової госпіталізації на встановлений законом строк. На підставі викладеного,

Outcome: partial