Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

ДСП «Головний селекційний центр України» звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.03.2010, якими передано у власність громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,8990 га. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент винесення оспорюваних розпоряджень та передачі земельних ділянок громадянам-відповідачам у справі, ці землі входили до складу земель, що були надані у постійне користування ДСП «Головний селекційний центр України» у 1997 році. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов та пояснив, що у 2013 році ДСП «Головний селекційний центр України» звернулося до Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні підприємства згідно Державним актом № 52 від 12.12.1997. Тоді з'ясувалось, що провести відповідну реєстрацію та внести відомості до Державного земельного кадастру неможливо, оскільки в межах земельної ділянки підприємства знаходяться земельні ділянки громадян [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які отримали їх у власність на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.03.2010. Представник позивача вказує на порушення законодавства при прийнятті вказаних розпоряджень, що призвело до неправомірного обмеження ДСП «Головний селекційний центр України» користування усією площею земельної ділянки, наданої ще у 1997 році. Представник відповідача Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області - [PERSON] позовні вимоги не визнав та зазначив, що оспорювані позивачем розпорядження видавались громадянам на основі розробленої проектно-технічної документації із землеустрою та довідки Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі форми 6-зем про те, що відповідні земельні ділянки входять до земель запасу. На момент передачі земельних ділянок у власність громадян Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація не володіла ні документальними, ні фактичними відомостями про належність відповідних земель позивачу ДСП «Головний селекційний центр України». Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат [PERSON] заперечила проти позову та пояснила, що позивач з такими самими позовними вимогами вже звертався до Господарського суду Київської області, де йому було відмовлено в задоволенні позову. На думку представника відповідачів [PERSON] ДСП «Головний селекційний центр України» не набув прав користувача земельної ділянки у відповідності до діючого на той час законодавства, оскільки за наявності Державного акту на право постійного користування землею, межі в натурі на площу земельної ділянки переміщені не були. Позивач не здійснював фактичне землекористування усією земельною ділянкою, а тому не знав і не знає її меж. Представник також зазначила, що оспорювані розпорядження вичерпали свою дію, так як громадяни у 2011 році отримали державні акти на право власності на земельні ділянки і з того часу використовують відведену їм землю за призначенням. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову, вказавши, що він отримав земельну ділянку від органу державної влади у спосіб передбачений законом. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 000501, що виданий 12.12.1997 Гайшинською сільською радою на підставі рішення Гайшинської сільської ради народних депутатів від 14.11.1997, позивачу у постійне користування надано 376,7 гектарів землі для ведення племінної справи в тваринництві, яка знаходиться на території Гайшинської сільської ради. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 52 (копія державного акту, рішення сільської ради та витяг з книги записів міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 30-33, 37-43, 69-71). 23 вересня 2013 року позивач звернувся до Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі із заявою про державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки (копія звернення а.с.34 т.1). Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області надало відповідь у вигляді рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 02.10.2013 р. № РВ-3200048982013 у зв'язку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (а.с.35 т.1). 06 серпня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації про підстави передачі у власність громадян земельних ділянок за рахунок земель, які перебувають у постійному користуванні ДСП «Головний селекційний центр України». Відповідач своїм листом від 15.08.2013 повідомив, що розпорядженнями голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 16.03.2010 р. № 298, від 18.03.2010 р. № 323 передано у власність громадянам України [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 3,8990 га, які знаходяться на території Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Вказані обставини відповідачами не спростовуються та підтверджуються наступним. Розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №323 від 18.03.2010 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,9000 га в межах Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району та передано кожному з них у власність земельні ділянки площею по 0,9500 га. (а.с.21 т.2) Розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області № 298 від 16.03.2010 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність громадянина [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 1,9999 га в межах Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району (а.с.32 т.2). На підставі вищевказаних розпоряджень Управлінням Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області [PERSON] та [PERSON] видано державні акти на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27.09.2011 та серії [NUMBER] від 21.02.2011, відповідно (а.с.35-36 т.2). Спірні розпорядження були предметом судового розгляду за адміністративним позовом позивача до відповідача та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2014 його позов було задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження відповідача № 298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.03.2010 (а.с.98-105 т.1). Водночас ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2016 постановлені по справі судові рішення скасовані, а провадження по справі закрито з тих підстав, що спірні розпорядження вже реалізовано, вичерпали свою дію та подальший захист прав позивача має здійснюватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції (а.с.106-108 т.1). У 2016 році позивач оскаржив розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області № 298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.10.2010 до Господарського суду Київської області, де [PERSON], [PERSON] та [PERSON] брали участь, як треті особи на стороні відповідача. Рішенням Господарського суду Київської області від 14.11.2016 у справі № 911//1704/16, яке за даними Єдиного державного реєстру судових рішень набрало чинності 26.12.2016, позивачу відмовлено у задоволенні позову (а.с.124-128 т.1). У січні 2017 року позивач звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом про скасування розпоряджень голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №298 від 16.03.2010 та №323 від 18.03.2010 з підстав, які ним зазначались при розгляді такого ж спору в порядку адміністративного та господарського судочинства. Зокрема, що оспорювані розпорядження прийнято з порушенням чинного законодавства, підстав і порядку прийняття відповідних актів, передбачених законом гарантій землекористувачів та грубо порушує права позивача, пов'язані з користуванням земельною ділянкою. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13.03.2017 провадження в даній справі було закрито з врахуванням того, що набрало законної сили рішення Господарського суду Київської області з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК). 20.07.2017 вищевказана ухвала скасована апеляційним судом Київської області, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Перевіривши аргументи сторін, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави. Згідно ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за своїм цільовим призначенням поділяються на землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі водного фонду і т.д. Частиною 1 ст. 92 Земельного кодекс України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. У частині 1 статті 116 Земельного кодексу України зазначається, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. За приписами статті 17 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-III в редакції, яка була чинна на момент винесення спірних розпоряджень, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених законом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування виключно за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Тобто, фізичні чи юридичні особи можуть отримати земельну ділянку, яка перебуває у користуванні іншого користувача, у власність за умови дотримання процедури, передбаченої Земельним кодексом України. Так у статті 141 Земельного кодексу України вказується, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: - добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; - вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; - припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; - використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; - використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; - систематична несплата земельного податку або орендної плати; - набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; - використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. За приписами ст. 22 ЗК України 1992 року, що був чинним на момент набуття позивачем права постійного користування землею, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно ст. 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. З відповіді Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області від 30.10.2014 р. № 06-10/3635 вбачається, що в архіві дійсно містяться матеріали документів на підставі яких видано державні акти на право постійного користування землею для ведення племінної справи Головному селекційному центру України (а.с.46 т.1). Зі змісту Науково-технічної документації по виготовленню державних актів на право постійного користування землею Головному селекційному центру України в межах Гланишівської, Гайшинської, Полого-Вергунівської сільських рад та Переяслав-Хмельницької міської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області вбачається, що Державний акт на право постійного користування землею видавався позивачу в точній регламентації чинного на той момент законодавства України. Зокрема, була розпочата процедура встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельних ділянок, що підтверджується Актом встановлення та узгодження меж земельних ділянок Переяслав-Хмельницького селекційного центру Київської області від 25.06.1995 р. та описом меж (а.с.53-55 т.1). Хоча зазначений акт і непідписаний уповноваженим представником позивача та не містить відомостей про всіх сусідніх землекористувачів чи власників землі. Позивачу було видано Державний акт про право постійного користування землею, що підтверджується бланком Державного акту серії І-КВ № 000501, виданим 12.12.1997 Гайшинською сільською радою, який є чинним на теперішній час. Заперечуючи проти позову відповідач Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація посилається на те, що спірними розпорядженнями громадянам-відповідачам у справі надано земельні ділянки не за рахунок земельної ділянки, що перебуває на праві постійного користування у позивача, а за рахунок вільних земель запасу, тоді як переконливих доказів на підтвердження своїх заперечень суду надано не було. Довідки Управління земельних ресурсів в Переяслав-Хмельницькому районі Київської області від 24.04.2009 № 06-16/373 та від 20.05.2009 №06-16/419 за підписом в.о. начальника Управління містять посилання на дані державної статистичної звітності про відведення земельних ділянок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за рахунок земель запасу, однак для перевірки такої інформації суду не надано викопіювання державної статистичної звітності з відповідними даними (а.с.13, 25 т.2). Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивач довідався про порушення його права саме внаслідок відмови йому у проведенні державної реєстрації права користування з підстав накладення на земельну ділянку позивача земельних ділянок, що належать [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Крім того, листом Управління Держземагенства у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області № 06-10/3626 від 30.10.2014 позивачу направлено викопіюванню плану (кадастрової карти) земельної ділянки ДСП «Головний селекційний центр України», як доказ накладення відповідних земельних ділянок (а.с.72-74 т.1) Позивач також звертався до ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з листом від 30.10.2014 р. № 161 про надання координат земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» , який підтвердив, що межі земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» на підставі державного акту серії І-КВ № 000501 від 12.12.1997, співпадають з визначеними координатами. Згідно з п. 27 Положення про Міністерство аграрної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1541 від 01.11.2006 року, яке діяло на момент прийняття відповідачем спірних розпоряджень на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON], Міністерство виконувало функції з управління майном об'єктів державної власності, що перебувало у державній власності і належало до сфери його управління. Відповідно до 2 абз. вступної частини Статуту ДСП «Головний селекційний центр України» від 20.12.2000 Державне сільськогосподарське підприємство «Головний селекційний центр України» перебуває у загальнодержавній власності і підпорядковане Міністерству аграрної політики України (Орган управління майном). Пункт 4.4. статті 4 Статуту вказує, що відчуження засобів виробництва, що є і державною власністю і закріплені за Підприємством, здійснюються за погодженням з Органом управління майном у порядку, що встановлюється чинним законодавством. Як встановлено, позивач не відмовлявся від частини земельної ділянки, що перебуває у нього на праві постійного користуванні в порядку, передбаченому ст. 141 Земельного кодексу України. Не вбачається з матеріалів справи і погодження такої відмови органом управління позивача - Міністерства аграрної політики та продовольства України, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у спосіб прийняття відповідачем оскаржуваних розпоряджень із перевищенням повноважень, наданих відповідачу положеннями ст.ст. 17, 122 Земельного Кодексу України. Таким чином, земельні ділянки загальною площею 3,8990 га не могли бути передані у власність іншим громадянам чи юридичним особам без вилучення їх із користування Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» за наявності дійсного державного акту на право постійного користування землею та всупереч порядку, визначеному законом. Аналізуючи вищенаведене, суд також вважає, що на момент прийняття оспорюваних розпоряджень відповідач - Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області знав або повинен був знати про те, що земельні ділянки, які передавались у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] відводились за рахунок земель, які перебувають в постійному користуванні ДСП «Головний селекційний центр України». Наведене дає суду підстави дійти висновку про те, що при прийнятті відповідачем розпорядження № 298 від 16.03.2010 та № 323 від 18.03.2010 без вилучення земельної ділянки чи її частини із постійного користування позивача, відповідач перевищив надані йому повноваження, що дає суду підстави дійти висновки про справедливе сприйняття позивачем зазначених розпоряджень, як протиправних та таких, що порушують його права та законні інтереси. Водночас, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 №3-806гс16 викладено правовий висновок, згідно якого позов, предметом якого є визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування, яким вирішено питання про передачу у приватну власність земельних ділянок, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки у таких осіб виникло право володіння земельними ділянками, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Прийняті Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області розпорядження №298 від 16.03.2010 «Про передачу у власність земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для ведення особистого селянського господарства», №323 від 18.03.2010 «Про передачу у власність земельних ділянок гр. [PERSON] та [PERSON] для ведення особистого селянського господарства» в межах Гайшинської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області є ненормативними актами місцевого органу державної влади, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання, що підтверджується дійсними на даний час державними актами на право власності на земельні ділянки на ім'я відповідачів. Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» вказується про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном. Також у рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому у рішенні ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті першої Першого протоколу до Конвенції. На переконання суду, розгляд даного позову щодо оскарження розпоряджень не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності чи користування земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків). Відмовляючи у задоволенні позову судом також враховано, що спір із цим же колом учасників щодо земельних ділянок вже тривалий час вирішується судами різних юрисдикцій. Станом на час розгляду цієї справи оскаржуваним позивачем розпорядженням вже надано відповідної юридичної оцінки рішенням Господарського суду Київської області від 14.11.2016. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку що заявлені позовні вимоги Державного сільськогосподарського підприємства «Головний селекційний центр України» є такими, що задоволенню не підлягають. У зв'язку з відмовою в позові судовий збір згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України позивачу не відшкодовується. Питання розподілу між сторонами інших судових витрат судом не вирішується з причини відсутності даних про такі витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed