Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Заступник керівника Київської міської прокуратури № 6Ігнатенко В. (далі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач, Київміськрада) до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири від 26.05.2010 року № 452, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] ; визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , до складу якої входить квартира [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,8 кв.м., вартість 148 501,00 грн.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 31493532 від 21.09.2016 року, відповідно до якого 17.09.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10004067800000. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016100060006970 від 24.10.2016 року було встановлено порушення майнових прав та інтересів територіальної громади м. Києва, зважаючи на те, що після смерті [PERSON] , приблизно [INFO] року, залишилась спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира). Спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась, спадкоємці за заповітом і за законом, а також особи, які б мали право на спадщину, відсутні,отже квартира малабути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Проте, право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17.09.2016 року із [PERSON] ,який, в свою чергу, нібитонабув право власності на квартиру на підставі договору дарування, укладеного із [PERSON] та посвідченого26.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М., і зареєстрованого за № 452. Разом з тим, із архівної довідки вбачається, що за реєстровим № 452 від 21.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. посвідчено довіреність, отже [PERSON] не набув права власності на квартиру, а договір дарування від 26.05.2010 року № 452 є нікчемним на підставі ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.04.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури № 6 Ігнатенка В. в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна та підготовче засідання призначено на 17.05.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.05.2018 року у зв`язку з неявкою учасників судового процесу, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 198 та п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до05.07.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року у зв`язку з неявкою відповідачів, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України,підготовче засідання відкладено до 07.08.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2018 року у зв`язку з неявкою відповідачів, згідно п. 3 ч. 2 ст. 198 та п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 29.08.2018 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури № 6 Ігнатенка В. в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 11.10.2018 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2018 року у зв`язку з неявкою учасників судового процесу, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судове засідання було відкладено до 06.12.2018 року. 06.12.2018 року у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному справу знято з розгляду та призначено на 12.03.2019 року. В судовому засіданні 12.03.2019 року представником прокуратури були надані письмові пояснення за підписом Заступника керівника місцевої прокуратури Фурмана В.в обґрунтування підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Київміськради. Так, в поясненнях останній зазначає, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, що є у власності територіальних громад, а порушення прав територіальної громади свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції. Отже, в даному випадку порушення інтересів держави полягає в незаконному позбавленні територіальної громади майна, а звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2019 року у зв`язку з неявкою представника позивача та відповідачів, згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи в судовому засіданні було відкладено до 26.04.2019 року. В судове засідання 26.04.2019 року з`явились представник прокуратури та представник позивача. Відповідачі в судове засідання 26.04.2019 року не з`явились, про дату, час і місцезасідання повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Оскільки як визначено у ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судовезасідання будь-якогоучасникасправи за умови, щойогоналежним чином повідомлено про дату, час і місцецьогозасідання, не перешкоджаєрозглядусправи по суті, суд вирішив розглянути справу по суті за відсутності відповідачів. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на те, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, проте, в судове засідання не з`явились без повідомлення причин, відзиви відповідачі не подали, а представник позивача не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. В судовому засіданні 26.04.2019 року представник прокуратури та представник позивача підтримали позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити. Вислухавши пояснення представника прокуратури, представника позивача, дослідивши та оцінивши подані сторонами письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла приблизно [INFO] . Причина смерті не встановлена через гнильні зміни трупа, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 1599 від 08.06.2016 року (а.с. 44). Поховання [PERSON] було здійснено за рахунок держави, про що зазначено в листі Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (а.с. 43). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (вих. № 062/14-10077 від 22.08.2017 року), дана квартира на праві власності була зареєстрована за [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Темп-4» № 345/4 від 19.12.1991 року (а.с. 36-37). Як вбачається із інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 48701446 від 09.08.2017 року, після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалась (а.с. 30). Згідно листа Печерського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану (вих. № 9051/26-08-09 від 10.02.2018 року), не виявлено актових записів, які б підтверджували родинні відносини як дідів, бабів, братів чи сестер відносно [PERSON] , [INFO] , та актових записів про шлюб та народження дітей (а.с. 35). Відповідно до листа Печерської районної у м. Києві державної адміністрації (вих. № 105/01-1692/1 від 23.02.2018 року), [PERSON] [INFO] значилась зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з 15.12.1967 року по 05.09.2016 року. Знята з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю. Як слідує із листа Печерської районної у м. Києві державної адміністрації (вих. № 105/01-4446/1 від 03.10.2017 року), станом на 02.10.2017 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованих осіб не значиться (а.с. 18). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до ст.. 338 ЦК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Як вбачається з матеріалів справи, у померлої [PERSON] відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, а також особи, які усунені від права на спадкування чи мали б право на спадщину, але не прийняли чи відмовились від її прийняття. За вказаних обставин, квартира [ADDRESS] , має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Разом з тим, судом також встановлено, що 26.05.2010 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваного належну їй на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 452. Державна реєстрація права власності за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була здійснена 09.08.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В., номер запису про право власності 15912657. 17.09.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передає у власність покупця двокімнатну квартиру під номером [ADDRESS] , а покупець приймає квартиру та зобов`язується сплатити за неї встановлену грошову суму. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1605. Державна реєстрація права власності за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була здійснена 17.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31493532. Правова природа договору дарування розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 717 ЦК України, відповідно до якої задоговором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Із тексту договору дарування квартири від 26.05.2010 року вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 452. Разом з тим, згідно архівної довідки Київського державного нотаріального архіву (вих. № 47/01-21 від 12.01.2017 року) нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Телеги Т.М. припинена наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 23.06.2010 № 909/02 у зв`язку з її смертю. До того ж, в архівній довідці вказано, що згідно справи 02-33 приватного нотаріуса Телеги Т.М. реєстр для реєстрації нотаріальних дій (почато 19.01.2010 року, останній запис 04.06.2010 року) за реєстровим номером 452 від 21.05.2010 року сторінка 117, посвідчено довіреність; 26.05.2010 року в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій НП КМНО Телеги Т.М. взагалі відсутній запис про посвідчення будь-якого договору дарування квартири; жоден правочин, де б сторонами виступали [PERSON] та [PERSON] , взагалі не посвідчувався (а.с.32-33). Отже, договір дарування на користь [PERSON] від 26.05.2010 року не міг бути посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. Як визначено у ч. 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до вказаної норми закону, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсностіправочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оскільки договір дарування квартири [ADDRESS] від 26.05.2010 року не посвідчувався нотаріально, тобто не додержано форму вчинення правочину, то такий правочин є недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, оскільки договір дарування квартири за [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2010 року, є недійсним, він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Зважаючи на те, що [PERSON] не набув права власності на квартиру [ADDRESS] , відтакостанній не мав правових підстав для укладення із [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України,якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, оскільки договір дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] 26.05.2010 року, є недійсним, тобто волевиявлення власника - [PERSON] на відчуження квартири не було, то спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК Українина корить Київської міської ради, як власника і розпорядника територіальної громади міста Києва, якій вказана квартира переходить у власність в силу приписів ст. 1277 ЦК України. Також питання судового захисту права власності висвітлені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова Пленуму № 5).Так, у п. 21 Постанови Пленуму № 5 вказано, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (п. 22 Постанови Пленуму № 5). Згідно п. 25 Постанови Пленуму № 5 до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до абз. 5 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Аналізуючи викладене, суд вважає позовні вимоги про визнання договору дарування квартири від 26.05.2010 року № 452 недійсним; визнання спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , до складу якої входить кварира [ADDRESS] , відумерлою; витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 31493532 від 21.09.2016 року, згідно якого 17.09.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер [NUMBER] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як визначено у ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до увагидокази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В порушення обов`язку, встановленого ст. 81 ЦПК України, відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За таких обставин, суд вважає звернення прокурора до суду є обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позову, судовий збір у розмірі 7 513,51 грн., сплачений відповідно до платіжного доручення № 306 від 22.03.2018 року, підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах. Враховуючи викладене,

Outcome: approved