Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

До суду надійшов дійсний позов, в якому представник позивача зазначив, що у власності територіальної громади м. Маріуполя в особі Маріупольської міської ради перебуває нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , яка була набута у комунальну власність на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.01.2017 року по цивільній справі за заявою Маріупольської міської Ради про визнання спадщини відумерлою. Вказав, що при звернені до державного реєстратора, останнім було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки при перевірці інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з`ясувалося, що відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.11.2019 № 189562908 маються відомості про арешт вказаного нерухомого майна, а саме: Ѕ частини кватири по [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Підставою накладення обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії АА №391541 від 15.04.2008 р. державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Степаненко Т.Л. У зв`язку з тим, що існування арешту на вказане майно порушує права Маріупольської міської ради як власника та позбавляє можливості у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому вимушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом. Просить суд скасувати арешт на Ѕ квартири [ADDRESS] , зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.05.2008 р. за №7184514 Першою маріупольською державною нотаріальною конторою. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача надала суду відзив на позов, в якому зазначила, що позов не підлягає задоволенню, оскільки пред`явлено до неналежного відповідача. В подальшому представник відповідача надала заяву про розгляд справи за її відсутності. З урахуванням наведеного, враховуючи права та обов`язки учасників справи, передбачені ст. 43 ЦПК України, той факт, що представник відповідача скористався своїми процесуальними правами, надавши суду відзив на позовну заяву, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача та третьої сторони та ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом даного судового розгляду є вирішення питання щодо захисту права власності юридичної особи, що регулюється положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу України, а також положеннями Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно статті 145 Конституції України, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. З огляду на зазначене, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно частини першої статті 19 ЦПК України, які можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 30.10.2019 у справі № 320/1140/19. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи визначені правові положення суд зазначає наступне. Судом встановлено, що нерухоме майно - квартира [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади м. Маріуполя в особі Маріупольської міської ради, що підтверджується копією рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24.01.2017 року по справі № 263/9075/16-ц. З копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.11.2019 р. № 189562908, вбачається, що обтяження було накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії АА №391541 від 15.04.2008 р. державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Степаненко Т.Л. 30.10.2019 р. державним реєстратором прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Корніловим Н.О. винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку з наявністю арешту на вищезазначену квартиру. Відповідно повідомлення Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) №1983 від 28.05.2020 року, згідно ухвали №263/4069/20 від 06 травня 2020 року, виданою Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області, надати відомості про виконавче провадження та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження старшого державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області Степаненко Т.Л. серії АА №391541 від 15.04.2008 року, згідної якої було накладено арешт на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , не можливо у зв`язку із закінченням терміну зберігання та знищення архіву у відповідності до п. 2 ч. XI «Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями». На листи - звернення Маріупольської міської ради до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області, які було надіслано Відповідачу в порядку досудового врегулювання спору, відповіді Відповідач не надав. Таким чином, суд зазначає, що обставини, які були підставою для арешту зазначеного майна - відпали, в зв`язку із набуттям територіальною громадою м. Маріуполя в особі Маріупольської міської ради права власності, що підтверджено доказами, дослідженими судом і тому, з метою реалізації права власності Маріупольської міської ради, арешт з нерухомого майна необхідно зняти. При цьому, суд звертає увагу, що позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст.15,16 ЦПК України та позиції Верховного Суду України, якій в своїй постанові від 12 грудня 2018 року по справі №399/142/16-ц зазначив, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). До цього ж суд також зазначає, що підстави для зняття арешту визначені положеннями ЗУ «Про виконавче провадження» і може бути знятий за рішенням суду і в певних випадках ( ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження»). Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст. 10 ЦПК України. Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено Право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. А тому, оскільки іншого способу захисту, ніж зняття арешту з нерухомого майна позивача не має, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, таким, що не суперечить закону, в зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved