Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання будинку особистою приватною власністю. В обґрунтування позову посилається на те, що 11 листопада 2005 року, будучи в шлюбі, придбала житловий будинок №23 по вулиці Першотравневій в селі Соколівка Вільнянського району Запорізької області, загальною площею 76,4 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 2664 кв.м. Житловий будинок був придбаний за кошти, які належали батьку позивачки, внаслідок продажу ним власної квартири в місті Добропілля, з метою подальшого проживання батьків в даному будинку та догляду за ними. Батько подарував позивачу грошові кошти на придбання даного житлового будинку. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будинку №23 по вулиці Першотравневій в селі Соколівка Вільнянського району Запорізької області. В обґрунтування позову посилається на те, що спірний будинок сторони придбали за спільні кошти, просить визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного будинку. В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини: 24 квітня 2004 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджуються Свідоцтвом про одруження, виданим Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 24.04.2004р., серія 1-ЖС №111212, актовий запис 04. В серпні 2016 року сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, шлюб не розірвано. За договором купівлі-продажу від 11.11.2005р., посвідченого в.о. державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №3054 [PERSON] придбала житловий будинок за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Соколівка, вул. Першотравнева буд.23. В силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За визначенням ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За визначенням ст. 719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. В силу ч.1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що її батько подарував їй грошові кошти для придбання спірного будинку. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено зазначену обставину оскільки доказів в порядку ч.1 ст. 218 ЦК України до суду не надано. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд відкидає, оскільки в силу ч.1 ст. 218 ЦК України обставини відносно правочинів: договору дарування грошових коштів та договору купівлі-продажу обєкту нерухомого майна, вчинення яких передбачено у письмовій формі не можуть ґрунтуватися на свідченнях свідків. Водночас судом встановлено, що державний нотаріус Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області при посвідчені договору купівлі-продажу від 11.11.2005р., перевірив походження грошових коштів, про що свідчить заява [PERSON] подана державному нотаріусу про надання згоди на купівлю його дружиною [PERSON] за їх спільні кошти житлового будинку №23 по вулиці Першотравневій в селі Соколівка Вільнянського району Запорізької області, за ціну та на умовах йому відомих. Отже, суд приходить до висновку, що спірний будинок був придбаний за спільні грошові кошти подружжя. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За визначенням ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» п.25, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог за первісним позовом та відмову в його задоволенні. Відносно зустрічного позову суд приходить до висновку про його обґрунтованість та задоволення зустрічних позовних вимог. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved