Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Заявник - [PERSON], звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з заявою про встановлення факту народження дитини. В обґрунтування заяви зазначено, що заявник перебуває у шлюбі з [PERSON], який зареєстрований виконкомом Вільненської сільської ради Волноваського району Донецької області 23.01.1018 року, актовий запис № 2. Дружина заявника - [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], [INFO] року народила дівчинку вагою 3500 грам в Донецькому родинному відділенні Центральної міської клінічної лікарні № 6. Дитину назвали [PERSON], реєструвати дочку в Донецькій Народній Республіці заявник з дружиною не згодні, оскільки тимчасово окуповану територію як окрему державу вони не визнають. В заяві зазначено, що через відмову прикордонних сил Донецької Народної Республіки надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території, та стан здоров'я дружини після пологів, вона не має можливості виїхати з Донецька. Заявник вказує, що вони з дружиною відмовилися отримати свідоцтво про народження дочки на тимчасово окупованій території, дружина заявника отримала лише довідку про народження дитини, а саме медичне свідоцтво про народження дочки, яке є документом, що підтверджує факт народження дитини. В заяві вказано, що заявник - батько дитини, зміг без належного дозволу виїхати до родичів в с. Варовичі, Васильківського району Київської області, та звернувся Васильківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції у Київській області щодо реєстрації народження дитини на території України, на що заявнику було надано письмову відмову від 30.10.2018 р. № 520/16.8-67 у зв'язку з тим, що державні органи на території України не визнають документів наданих «державним органами» на території не підконтрольній Україні. Заявник в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримав та просив заяву задовольнити. Заінтересована особа - Васильківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду заяви, в судове засідання свого уповноваженого представника не направила, надала до суду лист, в якому просить розглядати справи у їх відсутність. Суд визнав за можливе проводити розгляд справи у відсутність заявника та представника заінтересованої особи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23 січня 2018 року у виконкомі Вільненської сільської ради Волноваського району Донецької області, актовий запис № 2. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], є матір'ю дівчинки, яка народилася [INFO] року в м. Донецьк, що підтверджується сукупністю наявних у справ доказів, зокрема копією письмового доказу - медичного свідоцтва про народження № 1024 від 04.10.2018 року, яке хоч і посвідчено не уповноваженим органом, але оцінюється судом у сукупності із іншими наявними у справі доказами. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Враховуючи вище зазначене, медичного свідоцтва про народження № 1024 від 04.10.2018 року, хоч і посвідчено не уповноваженим органом, але оцінюється судом у сукупності із іншими наявними у справі доказами. Васильківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області відмовлено [PERSON] в реєстрації народження дитини, оскільки подані заявником документи не відповідають формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п. 2 Глави 1 Розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є: медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (із змінами), та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.01.2013 № 9. Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 13 Закону, за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заявник [PERSON] є чоловіком [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданим 23.01.2018 року, яка є матір'ю дівчинки, яка народилася [INFO] року в м. Донецьк, що підтверджується сукупністю наявних у справ доказів, зокрема копією письмового доказу - медичного свідоцтва про народження № 1024 від 04.10.2018 року, яке хоч і посвідчено не уповноваженим органом, але оцінюється судом у сукупності із іншими наявними у справі доказами. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, є сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З обставин справи вбачається, що встановити факт народження дитини в іншому порядку, окрім судового, неможливо. Зібраними по справі доказами підтверджується факт народження дитини, на який посилається заявник у своїй заяві. Юридичне значення встановлення цього факту має з огляду на необхідність забезпечення права заявника звернутись за отриманням свідоцтва про народження дитини (державною реєстрацією народження). Згідно з ч. 3 ст. 317 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Виходячи з встановлених обставин справи та відповідно до наведених положень закону, суд дійшов висновку, що Васильківський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області за відсутності документів, передбачених законом, не мав можливості зареєструвати дитину, яка народилась в м. Донецьк, Україна - на тимчасово окупованій території, а також, враховуючи ту обставину, що заявник позбавлена можливості отримати свідоцтво про народження дитини на території України, з метою забезпечення гарантії прав, свобод та законних інтересів заявника, суд вважає необхідним встановити юридичний факт народження [INFO] року [PERSON]. У відповідності до частини 4 статті 317 та пункту 8 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі викладеного,

Outcome: approved