Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

До Тлумацького районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 30.09.2014 р. в сумі 261000,0 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 30.09.2014 року він позичив відповідачці грошові кошти в сумі 10000,0 доларів США, а відповідачка зобов'язалась повернути йому зазначену суму до 30.03.2015 р. зі сплатою 3% у місяць, про що написала письмову розписку, однак, свого зобов'язання не виконала. Також просив стягнути з відповідачки судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити та справу розглянути без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак до суду подала письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає в повному обсязі та просила розгляд справи провести без її участі . Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 30 вересня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 30.09.2014 року (а.с. 5), за якою відповідачка отримала в борг від позивача 10000,0 доларів США. Відповідно до розписки відповідачка зобов'язалась повернути борг до 30.03.2015 р. зі сплатою 3 % у місяць. По даний час цього обов'язку відповідачка не виконала. Зазначена обставина нічим не спростована. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно із п. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачка прийняті на себе зобов'язання за договором позики щодо своєчасного повернення коштів не виконала, грошові кошти в сумі 10000,0 доларів США не повернула, що за курсом купівлі та продажу долара США за гривню станом на 31.03.2015 року (довідка № 34 від 31.03.2015 року, видана філією Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк», а.с. 6) становить 261000,0 грн. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики (розпискою), відповідачкою суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачки слід стягнути на користь позивача 3291,80 грн. понесених ним судових витрат по сплаті судового збору (квитанція № 1 від 01.04.2015 року на суму 2610,0 грн., а.с. 1; квитанція № 48.049.1/49 від 31.03.2015 року на суму 121,80 грн., а.с. 2), правової допомоги (квитанція № 002364 від 30.03.2015 року на суму 520,0 грн., а.с. 10) та видачі довідки про курс валюти (квитанція № 47949750 від 31.03.2015 року на суму 40,0 грн., а.с. 9). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 1046, 1047, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 61, 88, 174 ЦПК України,

Outcome: approved