Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

За позовом, [PERSON] просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом за правом представлення після смерті [PERSON], яка померла 15 листопада 2014 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що остання тривалий час була у безпорадному стані і знаходилася на лікуванні за місцем проживання. Догляд [PERSON] надавався позивачем та його дружиною, які мешкали разом з бабусею. Позивач стверджує, що відповідач повністю усунувся від догляду за бабусею, приходив до неї лише за грошима. Відповідач, як і позивач, претендує на спадщину після смерті [PERSON], однак на думку позивача, підлягає усуненню від права на спадкування за вищевказаних обставин. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали в повному обсязі власні позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в суді заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі у звязку з їх безпідставністю. Наполягають на тому, що бабуся сторін [PERSON] у безпорадному стані не перебувала. Спілкуванню відповідача з бабусею перешкоджала теща позивача, яка його виганяла з будинку бабусі. Відповідач, за можливості, надавав бабусі допомогу, однак він в цьому був обмежений, оскільки його мати зламала шийку стегна, не встає з ліжка та сама потребує постійного стороннього догляду. Наполягають на тому, що бабуся за життя неодноразово висловлювалася, що відповідача не образить та без спадщини його не залишить. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: Згідно копії свідоцтва про смерть (а.с. 6), 15 листопада 2014 року померла [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло належне померлій майно. За ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори» (а.с. 48) вбачається, що [PERSON] заповіту після себе не залишила. Остання, згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 11), перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер 27 липня 2000 року (а.с. 9). Подружжя [PERSON] та [PERSON] мало синів [PERSON] (а.с. 13), та [PERSON] (а.с. 54). [PERSON] помер 11 липня 1999 року, а [PERSON] - 18 квітня 2003 року, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть (а.с. 8, 43). Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Позивач [PERSON], згідно копії свідоцтва про народження (а.с. 46) є сином [PERSON] Відповідач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 53). Таким чином, сторони є спадкоємцями за законом першої черги за правом представлення після смерті [PERSON]. За ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З копії спадкової справи до майна [PERSON] вбачається, що сторони звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини своєчасно. Так, позивач [PERSON] подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини 24 листопада 2014 року (а.с. 40), а відповідач [PERSON] 29 квітня 2015 року (а.с. 51). Син спадкодавиці [PERSON] також мав сина [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 10). Останній до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався і 14 травня 2015 року подав до нотаріуса заяву (а.с. 58), за якою відмовився від свого права на спадщину на користь позивача [PERSON] Інші спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] дослідженими судом доказами не встановлені. На час розгляду справи в суді свідоцтво про право на спадщину жодному зі спадкоємців не видане. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Правовідносини щодо усунення від права на спадкування регулюються статтею 1224 ЦК України. Частиною 5 та 6 цієї норми визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Виходячи зі змісту зазначеної норми, підлягає встановленню як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування Вирішуючи питання щодо того, чи була [PERSON] в безпорадному стані, суд враховує розяснення Пленуму Верховного Суду України, який у своїй постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розтлумачив, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. [PERSON] факт перебування [PERSON] в безпорадному стані заперечує. Разом з тим, з витягу із амбулаторної картки [PERSON] вбачається, що остання перебувала на «Д» обліку у дільничного терапевта з 1998 року. В 2000 році перенесла ОНМК у ВББ та в подальшому знаходилася під диспансерним наглядом у невропатолога. Постійно отримувала медикаментозне лікування, щорічно отримувала лікування в умовах стаціонару вдома. За останні 5-6 років стан хворої прогресивно погіршувався, наростали явища серцево-судинної нестачі. 13 листопада 2014 року хвора перенесла повторне ОНМК, оглянута сімейним лікарем та невропатологом вдома, з приводу чого отримувала лікування в умовах стаціонару вдома. Не дивлячись на лікування, прогресували явища серцево-судинної нестачі и 15 листопада 2014 року була констатована біологічна смерть. Допитані в судовому засіданні у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що з серпня 2014 року стан здоровя [PERSON] суттєво погіршився і остання майже не встала з ліжка. З копії паспорту [PERSON] (а.с. 45) вбачається, що остання народилася в 1937 році. Наведені обставини в своїй сукупності поза всяким розумним сумнівом достатньо підтверджують той факт, що [PERSON] у період з серпня 2014 року по день смерті перебувала у безпорадному стані, оскільки внаслідок наявних тяжких захворювань та похилого віку не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт перебування [PERSON] у безпорадному стані до серпня 2014 року достатнім обсягом доказів не підтверджений та спростовується показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Суд виходить з того, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає зясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Як встановлено судом, допомога [PERSON] надавалася позивачем, його матірю [PERSON], [PERSON] (особа, з якою позивач підтримує фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу), та матірю останньої [PERSON] Відповідач був обмежений у наданні допомоги [PERSON], оскільки мати відповідача [PERSON] в серпні 2014 року зламала шийку стегна, що підтверджується копією витягу з медичної карти амбулаторного хворого, і також потребувала допомоги останнього. Позивачем та його представником, в свою чергу, на порушенням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надані беззаперечні належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що [PERSON] усвідомлював свій обовязок з надання допомоги [PERSON], мав можливість його виконувати та вчиняв умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто не доведені ті обставини, на які останній посилається в обґрунтування позовних вимог. За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed