Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Заявник [PERSON] 17 серпня 2021 року звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання в Україні. Вимоги заяви мотивує тим, що заявник народилася [INFO] в місті Старокостянтинів Хмельницької області. Разом з батьками в 1984 році переїхали до села Цегів, Горохівського району, Волинської області, де і проживає на даний час. В 1984 році вона вступила до Московської сільськогосподарської академії ім.Тімирязева, де навчалася до 1989 року. У 1987 році вона зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] , який був розірваний у 1995 році в місті Подольськ, Московської області. Вказує, що під час навчання у Москві нею був отриманий паспорт громадянина СРСР, яким вона користувалася тривалий час, а з 31 березня 1995 року через необхідність умови для розірвання шлюбу вона змушена була змінити в паспорті своє фото (поновити). Інших документів по встановлення її особи вона не мала та не виробляла, потреби в інших документах не було, оскільки з травня 1991 року, вона, через свої сімейні обставини переїхали на постійне місце проживання в селі Цегів, Горохівського району, Волинської області. Також, зазначає, що з 1989 по 1996 р.р. вона була формально працевлаштована на кооперативі «Евразія» в місті Подольськ Московської області, кооперативом на той час керував її чоловік - [PERSON] . Однак, в дійсності вона проживала і працювала в Україні. В 1992 році вона працювала в інституті землеробства в місті Київ. З 2000 року працювала на Горохівському цукровому заводі. Зазначає, що фактично з травня 1991 року, вона проживала в Україні, лише тимчасово змушена була перебувати в короткотривалих поїздках в місто Подольськ, Московської області та місто Київ. Встановлення факту постійного проживання в Україні надасть їй можливість користуватися правами громадянина України. З врахуванням наведеного, заявник просить суд встановити факт постійного проживання в Україні. Ухвалою судді від 17 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. На адресу суду 02 вересня 2021 року надійшло пояснення від представника заінтересованої особи [PERSON] , в якому зазначила, що з поданих заявницею документів вбачається, що вона народилась [INFO] у місті Староконстянтинів, Хмельницької області. Документована паспортом громадянина СРСР. З форми Ф-1 вбачається, що заявниця змінила прізвище по шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] » (службова відмітка зроблена у Москві 16 лютого 1988 році). Крім того, заявниця в 1995 році зверталась в компетентні органи Російської Федерації для вклейки фото в паспорт. Даний факт свідчить про те, що Російська Федерація визнає належність [PERSON] до громадянства Росії. Жоден з перелічених заявницею документів у заяві не свідчить про факт її проживання станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року на території України. Більшість із них взагалі не стосуються предмета доказування. Крім того, заявниця стверджує, що перебувала у трудових відносинах в кооперативі «Євразія» в місті Подольськ, Московської області з 1989 по 1996 роки. В такому випадку вона могла в Україні лише гостювати у батька, а не постійно проживати. Вказує, що відсутні підстави для встановлення факту проживання на території України у вказаний період, відтак, і підстав для оформлення належності до громадянства України також немає, просить, залишити заяву [PERSON] без задоволення. Представник заявника в судовому засіданні вимоги заяви підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви, так як заявником не обґрунтовано факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також станом на 13 листопада 1991 року. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, представника заінтересованої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року №215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. На підставі п.п. 7-9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 04 вересня 1967 року, заявниця [PERSON] , народилася [INFO] в місті Старокостянтинів, Хмельницької області. (а.с.9). Згідно з копією довідки про шлюб №3175, виданого 30 серпня 2019 року, [PERSON] , 16 травня 1987 року зареєструвала шлюб із [PERSON] . (а.с.16). Згідно з копії трудової книжки серії [NUMBER] від 04 серпня 1984 року, [PERSON] 25 серпня 1989 року прийнята на роботу в «Кооператив «Євразія», яке розташоване в місті Подольськ, Московської області, та була звільнена 23 травня 1992 року (а.с.13). Відповідно до відповіді на запит щодо доступу до персональних даних від 17 серпня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , за відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області щодо зареєстрованого місця проживання не значиться (а.с.38). Згідно з копії довідки №88, виданою 20 січня 2015 року виконавчим комітетом Цегівської сільської ради про те, що [PERSON] , [INFO] проживає в селі Цегів Горохівського району Волинської області з 2002 року. (а.с17). Довідкою №655 від 11 серпня 2021 року стверджується, що згідно запису в по господарських книгах по селу Цегів Горохівського району Волинської області за №723, значиться житловий будок з господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] . На даний період в будинку проживає з 2001 року без реєстрації [PERSON] , [INFO] . (а.с.8). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до положень статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, представник заявника як на підтвердження обставин, що мають значення для справи, посилався на показання свідків допитаних у судовому засіданні. Свідок [PERSON] , суду пояснила, що із заявником вона перебуває в дружніх відносинах, а також зазначила, що їй відомо, що [PERSON] проживає на території України з кінця 1999 року. Свідок [PERSON] , суду пояснив, що [PERSON] працювала в Горохівському цукровому заводі в 90- роках, але достовірно не пам`ятає чи [PERSON] постійно проживала на території України в період з серпня по листопад місяць 1991 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що із заявником вона перебуває в дружніх відносинах, щодо періоду постійного проживання [PERSON] на території України заначила з 1992 року, однак можливо і раніше, достовірно не пам`ятає. Вказані свідки у судовому засіданні не підтвердили факт проживання заявника на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», 13 листопада 1991 року. При цьому суд бере до уваги, що предметом доказування у цій справі є обставини тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених відомостей свідками можна обґрунтовано поставити під сумнів. Крім того, як вбачається з наданої представником заінтересованої особи копії паспорта Російської Федерації № [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , є громадянкою Російської Федерації. Таким чином суд приходить до висновку, що доказами беззаперечно не підтверджено, що заявник постійно (безперервно) проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та/або 13 листопада 1991 року, у зв`язку із чим приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки представником заявника не доведено належним чином тих обставини, на які він посилався. Підстав вважати, що [PERSON] проживала станом на 24 серпня 1994 року по 2021 рік на території України з урахування того, що в матеріалах справи наявні підтверджуючі документи щодо проживання заявника на території України лише з 2001 року, суду не надано. Враховуючи предмет дослідження факт проживання особи у певний час, висновок про встановлення такого факту жодним чином не може бути пов`язаний із фактом проживання у інший час. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, показань свідків, доказів, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання в Україніє необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed