Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до Романовоселівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області, [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно. Зокрема, позивач просить: - визнати незаконним рішення виконкому Романовоселівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області «Про оформлення права власності на житловий будинок по [ADDRESS] від 21 липня 2000 року № 54 про право власності [PERSON] ; - визнати недійсним свідоцтво про право власності [PERSON] на цілий житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] видане 16 січня 2001 року; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину ВКВ № 398831 від 08 листопада 2007 року видане Збаразькою державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 1773 [PERSON] на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір дарування від 30 грудня 2015 року житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд площею 0,25 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 6122487600:02:002:0272, посвідчений приватним нотаріусом Джулою Оксаною Максимівною; - визнати недійсним договір купівлі-продажу № 376 від 02 лютого 2018 року житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Джулою Оксаною Максимівною; - скасувати рішення приватного нотаріуса Джули Оксани Максимівни від 02 лютого 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39487635, про державну реєстрацію права власності [PERSON] на цілий житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу № 378 від 02 лютого 2018 року земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. по [ADDRESS] , кадастровий номер 6122487600:02:002:0272 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Джулою Оксаною Максимівною; - скасувати рішення приватного нотаріуса Джули Оксани Максимівни від 02 лютого 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39487293, про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. по [ADDRESS] , кадастровий номер 6122487600:02:002:0272; - визнати за позивачем право власності на ј частину житлового будинку і земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , площею 0,25 га, кадастровий номер 6122487600:02:002:0272. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона постійно проживає в житловому будинку по [ADDRESS] . Дане господарство відносилось до колгоспного двору і станом на 15 квітня 1991 року членами двору були; [PERSON] - голова двору (помер), [PERSON] - дружина (померла), [PERSON] - дочка, [PERSON] - внучка, [PERSON] - внук. Усім цим членам колгоспного двору належить по 1/5 частині вказаного будинку. Всупереч зазначеного 21 липня 2000 року рішенням виконкому Романовоселівської сільської ради № 54 було вирішено оформити право власності на цілий вищевказаний житловий будинок за [PERSON] , на підставі якого було видано свідоцтво про право власності та зареєстровано Збаразьким РБТІ. Вказаним рішення позивача було позбавлено права власності на належну їй частку у даному будинку. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2007 року спадкоємцем спірного житлового будинку стала [PERSON] .. З 10 квітня 2002 року позивач є інвалідом І-ї групи, а тому вона є спадкоємцем обов`язкової частки майна [PERSON] , а тому повинна спадкувати не менше ј частки яка належала спадкодавцю у спірному будинку. Отже [PERSON] належить 5/20 частки вказаного будинку, а саме 4/20 частки, як члену колишнього колгоспного двору та 1/20 частки в порядку спадкування обов`язкової частки після смерті батька. 17 квітня 2015 року рішенням виконкому Романовоселівської сільської ради № 363 передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] площею 0,25 га, кадастровий номер 6122487600:02:002:0272. 30 грудня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] присадибну земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] , договір дарування яких був посвідчений приватним нотаріусом Джула О.М.. Відповідно договорів купівлі продажу від 02 лютого 2018 року №376 та № 378 [PERSON] продала вказану земельну ділянку та житловий будинок [PERSON] .. Позивач дізналась про порушення її права на частку у спільному майні 20 червня 2018 року із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №128324678, а тому звернулась до суду із даний позовом та вважає, що нею строк позовної давності не пропущено. Ухвалою від 04 грудня 2018 року відкрито провадження по даній справі і призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою в підготовчому судовому засіданні від 25 вересня 2019 року закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. У відзиві на позов відповідач [PERSON] просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог: про визнання незаконним рішення виконкому Романовоселівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області «Про оформлення права власності на житловий будинок по [ADDRESS] від 21 липня 2000 року № 54; про визнання недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на цілий житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] видане 16 січня 2001 року; про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину [PERSON] на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , в зв`язку з чим і не підлягають задоволенню решта позовних вимог. Крім того, просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не представлено доказів, що спірне будинковолодіння відносилось до колгоспного двору. Також позивачка спадщину після смерті батька не прийняла (обов`язкову частку), оскільки на час його смерті з ним не проживала і із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. У відзиві на позов відповідач [PERSON] просить в задоволенні позовних вимог щодо неї відмовити, оскільки вона є добросовісним набувачем щодо спірного майна, а також просить застосувати строк позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача вказує, що позивач дізналась про порушення свого права лише у 2018 році з Інформаційної довідки № 128324678 від 20 червня 2018 року, оскільки тривалий час хворіє і перебуває на лікуванні у США, а тому не мала змоги раніше звернутись до суду. Спірний будинок належав до колгоспного двору, що підтверджується відповідними записами в по господарській книзі, а також [PERSON] мав виділену частку (сертифікат) в майні колгоспу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити з підстав наведених в ньому. Представник Романовоселівської сільської ради в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, оскільки [PERSON] проживала з батьком і мала знала, що він оформляла на себе право власності на спірний будинок. Відповідач [PERSON] та її представники просилив задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві на позов, а також застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності так як вона раніше повинна була дізнатись про порушення свого права. Договір купівлі-продажу відповідачем [PERSON] спірного житлового будинку укладався у встановленому законом порядку і будь-яких перешкод для цього не було. [PERSON] є добросовісним набувачем вказаного будинку та земельної ділянки. Третя особа приватний нотаріус Джула О.М. в судовому засіданні пояснила, що по спірному будинку та земельній ділянці оформляла спершу договір дарування, а потім купівлі-продажу. Будь-яких перешкод щодо вчинення даних договорів нею встановлено не було і вона діяла і межах законодавства. Просить в задоволенні позову відмовити. Судом встановлено наступні обставини [PERSON] є дочкою [PERSON] , що визнається сторонами по справі. Позивач [PERSON] є інвалідом І-ї групи з 10 квітня 2002 року, а з 19 травня 2010 року - довічно, що підтверджується актами огляду МСЕК № 040039 та № 0188115 (Т.1 а.с.5-6). Згідно довідки виданої виконкомом Романовоселівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області від 10 липня 2018 року № 237 станом на 15 квітня 1991 року у житловому будинку по [ADDRESS] , який належав до суспільної групи - колгоспний двір були зареєстровані і проживали; [PERSON] - голова двору, [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - внучка, [PERSON] - внук (Т.1 а.с.9). Те, що спірний будинок відносився до колгоспного двору підтверджується записами в погосподарській книзі (а.с.10) та тим, що голові двору [PERSON] видавався сертифікат на право на частку (пай) серії ТР №054948 (Т.1 а.с.142). Рішенням виконкому Романовоселівської сільської ради №54 від 21 липня 2000 року вирішено оформити право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] (Т.1 а.с.13). Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 січня 2001 року вказаний цілий житловий будинок належить [PERSON] (Т.1 а.с.14). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть ( Т .1 а.с.136). Відповідно до довідки виданої виконкомом Романовоселівської сільської ради Збаразького району Тернопільської області від 08 листопада 2010 року № 518 [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає по [ADDRESS] (Т.1 а.с.175) Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами після померлого [INFO] [PERSON] є [PERSON] (Т.1 а.с.16). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть ( Т .1а.с.84). Згідно довідки виданої сімейним лікарем і акушер-гінекологом Адвонст Фемілі Клінік Чікаго Бориславською Галиною від 25 жовтня 2018 року [PERSON] перебуває у неї на обліку з 2010 року, має численні проблеми зі здоров`ям і обмежена в перельотах (Т.1 а.с.23). Рішенням Романовоселівської сільської ради № 345 від 31 січня 2015 року дано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка знаходиться в межах населеного пункту с.Романове Село площею 0,25 га (Т.1 а.с.11). При досліджені копії спадкової справи № 288 після померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що його дружина [PERSON] 23 травня 2005 року подала заяву про прийняття спадщини. [PERSON] 23 травня 2005 року подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька на земельний пай. [PERSON] відмовилась від спадкування обов`язкової частки згідно заповіту померлого на користь [PERSON] від 12 грудня 2000 року на земельну частку (пай). Відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серії ТР № 054948 [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності с/с «ім.Лесі Українки» розміром 2,06 га в умовних кадастрових гектарах. 08 листопада 2007 року [PERSON] , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок, після померлого [PERSON] (Т.1 а.с.134-159). Згідно договорів дарування від 30 грудня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування даного житлового будинку площею 0,25га, кадастровий номер 6122487600:02:002:0272 (Т.1 а.с.198, 238). Згідно договорів купівлі-продажу від 02 лютого 2018 року [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку для будівництва і обслуговування даного житлового будинку площею 0,25га, кадастровий номер 6122487600:02:002:0272 (Т.1а.с.222, 237). Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини суд вважає, що позивачем доведено, що було порушеного його право власності на частку у майні колгоспного двору. Однак у позові позивача належить відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності з таких підстав. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, відповідно до частини 5 цієї ж статті - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач у позові вказує, що про порушення свого права дізналась лише 02 червня 2018 року із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки в 2004 році в зв`язку із онкозахворюванням виїхала на лікування в США, де продовжує лікування по даний час. Так, про пропущення строку позовної давності, на думку суду, свідчить наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Якщо позовні вимоги визнано судом обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач стверджує, що позовна давність у даній справі має обчислюватись з 20 червня 2018 року, тобто з моменту, коли її представником було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вона дізналась про порушення її права на частину спірного житлового будинку. Крім того, з 2004 року в зв`язку із онкозахворюванням періодично їздить на лікування в США, де продовжує лікування по даний час. Однак з такою позицією суд не погоджується, виходячи з наступного. Позивачка починаючи з 2002 року хворіє та визнана інвалідом І-ї групи. Відповідно до Акта огляду МСЕК від 14 травня 2010 року її визнано інвалідом І-ї групи довічно. Згідно її пояснень в позовній заяві стан здоров`я на даний час її не покращився, однак вона знайшла можливість звернутись до суду і поцікавитись своїми майновими правами перебуваючи в США, однак суду не зрозуміло, що перешкоджало це зробити їй раніше, адже вона приїжджала в Україну в 2006 році, 2008 році, 2010 році, оскільки проходила комісію МСЕК (а.с.104). Приїжджала у 2016 році, що підтверджується копією паспорта громадянина України зі змінами від 15 квітня 2016 року (а.с.105). Крім того, до матеріалів справи нею долучено не читаємо копію закордонного паспорта з якого не можливо встановити коли саме вона виїжджала з України в США на лікування і поверталась на Україну. Представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити, де в Україні проживала позивачка, коли періодично поверталась із США в період з 2004 року по даний час, чому не цікавилась станом своїх майнових справ. Тобто ті ж самі обставини, що перешкоджали позивачу звернутись до суду із позовом протягом строку позовної давності не відпали і зараз, однак лише у 2018 році позивач знайшла можливість звернутись до суду із даним позовом. Крім того у своїх відповідях-поясненнях надісланих до суду поштою позивач вказує, що вона щорічно лікувалась за кордоном і відвідувала свій дім, оскільки їй необхідно було проходити комісії ЛКК і МСЕК для продовження інвалідності, що на думку суду також свідчить про те, що вона повинна була раніше дізнатись про порушення свого права. Позивачка в письмових поясненнях вказує, що будучи навесні 2018 року на лікуванні у США при переписці із сусідами вона дізналась, що на її господарстві по [ADDRESS] живе сім`я [PERSON] . Коли не вдалось регулювати конфлікт із [PERSON] та [PERSON] мирним шляхом вона вирішила звернутись за допомогою до адвоката. Однак в судовому засіданні її представник адвокат Федірко В.С. пояснював, що коли в 2018 році до спірного будинку приїхав чоловік позивачки, то побачив, що в ньому живуть інші люди тоді вирішив шукати допомоги у адвоката. Отже суд вважає, що позивач раніше могла дізнатись про порушення її прав, однак до суду в період з 2000 року, тобто з часу прийняття рішення про оформлення права власності на житловий будинок за її батьком [PERSON] , за їх захистом не зверталась протягом 18 років і нею не доведено, що вона раніше не могла дізнатись про порушення своїх прав. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує декілька завдань, в тому числі і забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Враховуючи викладене, суд вважає, що права позивача на частку у майні колгоспного двору були порушені ще рішенням сільської ради у 2000 році, однак вона звернулась до суду поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України, а саме 08 листопада 2018 року, відповідачами до ухвалення рішення заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову в зв`язку із спливом строку позовної давності. Оскільки по первинних позовних вимогах строк позовної давності пропущений, то не підлягають і задоволенню позовні вимоги про визнання недійсними договорів дарування від 30 грудня 2015 року та купівлі продажу від 02 лютого 2018 року і їх державної реєстрації. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності на належну йому обов`язкову частку у порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , як непрацездатній особі, то суд вважає, що в даній частині позову слід відмовити виходячи з наступного. Так, відповідно до ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Позивач спадщину після смерті батька прийняла, оскільки на час смерті проживала та була зареєстрована разом із ним. Однак, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Отже, передумовою звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав є наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, то виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. В протилежному випадку дії нотаріуса можуть бути оскаржені в передбаченому законом порядку. П.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи наведене, суд вважає, що визнання права власності позивача на обов`язкову частку у спадковому майні в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись виключно у випадках, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, та за умови відмови нотаріусом у вчиненні відповідної нотаріальної дії, а саме у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину, а тому у визнанні за позивачем права власності в порядку спадкування обов`язкової частки у спадщині слід відмовити, оскільки вона до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину не зверталась. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed