Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], в якій просила договір позики, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№936, укладений між [PERSON]орівною та [PERSON] розірвати; Зобовязати [PERSON] прийняти від [PERSON] грошові кошти у розмірі 147710 гривень 64 копійки, що в еквіваленті, станом на 27.06.2013 року складає 18 480 доларів США; Договір іпотеки, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№938 від 28 липня 2012 року укладений між [PERSON] та [PERSON] визнати припиненим - після прийняття [PERSON] грошових коштів за договором позики; Встановити порядок виконання рішення, визначивши, що це рішення у разі його виконання є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про арешт предмету іпотеки. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] грошову суму у розмірі 196947 гривень 52 копійки,що в еквіваленті складало 24640 доларів США, за курсом НБУ станом на 28 липня 2012 року. У відповідності до п.5 вищевказаного договору, [PERSON] зобов'язалась на вимогу [PERSON] сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24 640 доларів США згідно графіку. У забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором позики 28 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого [PERSON] передала в іпотеку нежитлові приміщення загальною площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Ген. Бочарова, буд. 6. Станом на 26.05.2013 року, [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики в цілому було передано грошову суму еквівалентну 3 960 доларів США, та залишилось невиконаними грошові зобовязання на суму еквівалентну 18 480 доларів США. 27.06.2013 року [PERSON] намагалась повернути [PERSON] залишок заборгованості у розмірі 147710 гривень 64 копійки, що в еквіваленті складало 18 480 доларів США, однак остання відмовилась, посилаючись на те, що їй вигідніше не приймати від неї грошові кошти та забрати предмет Іпотеки. В період з 27.06.2013 року по теперішній час [PERSON] відмовляєтьсяприймати грошові кошти. Згодом позивачем було збільшено позовні вимоги, а саме заявлено додаткову вимогу: визнати заяву [PERSON] про отримання від [PERSON] грошової суми в розмірі 22 400 дол. США в рахунок повного погашення зобовязань [PERSON] за договором позикипосвідченим 28.07.2012р.приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] - недійсним. Ухвалою суду від 25.09.2015 р. було обєднано в одне провадження позов [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON], про зобовязання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими, та позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про стягнення боргу. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що 19.02.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 22 440 дол. США в рахунок повного виконання [PERSON] зобовязань [PERSON] за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012 р. [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 19.02.2015р., в реєстрі № 254. З урахуванням вищезазначеного, у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за Договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015р., став [PERSON], до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідач не виконав свої зобовязання, загальна сума заборгованості за договором позики від 28.07.2012 р. станом на 27.08.2015 р. перед [PERSON], яка підлягає стягненню з [PERSON], становить 781 313,73 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 468 975,43 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 27.08.2015 р. по курсу НБУ 2131,7065 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 Договору позики, у розмірі 41 230,79 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 271 107,51 грн. Згодом адвокатом [PERSON] було надано заяву про збільшення позовних вимог, а саме: просив стягнути з відповідачки [PERSON] борг у розмірі 1064742,92 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 554433,13 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 23.05.2016 р. по курсу НБУ 2520,1506 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 Договору позики, у розмірі 44562,33 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 465747,46 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на тому, щоб у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Адвокат [PERSON] у судовому засіданні зазначені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх, заперечував проти задоволення позову [PERSON] [PERSON] до суду не зявилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що в матеріалах справи є належні докази, до суду повернувся конверт з позначкою «за зазначеною адресою не проживає». Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити, а позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлено, що 28 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] передала [PERSON] грошову суму у розмірі 196947 гривень 52 копійки, що в еквіваленті складало 24640 доларів США, за курсом НБУ станом на 28 липня 2012 року. У відповідності до п.5 вищевказаного договору, [PERSON] зобов'язалась на вимогу [PERSON] сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24 640 доларів США згідно графіку: -суму еквівалентну 440 доларів США з 28 серпня по 30 серпня 2012 року; -суму еквівалентну 440 доларів США з 28 вересня по 30 вересня 2012 року; -суму еквівалентну 440 доларів США з 28 жовтня по 30 жовтня 2012 року; -суму еквівалентну 440 доларів США з 28 листопада по 30 листопада 2012 року; -суму еквівалентну 440 доларів США з 28 грудня по 30 грудня 2012 року; -суму еквівалентну 22 440 доларів США до 30 січня 2013 року. У забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором позики 28 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого [PERSON] передала в іпотеку нежитлові приміщення, загальною площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, буд. 6. Згідно наданих копій розписок [PERSON] передавала [PERSON] наступні грошові суми: 27.08.2012 року грошову суму у розмірі 3564 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 27.08.2012року грошову суму у розмірі 3564 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 25.09.2012 року грошову суму у розмірі 3582 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 26.10.2012року грошову суму у розмірі 3590 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 26.12.2012року грошову суму у розмірі 3564 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 26.01.2013року грошову суму у розмірі 3590 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 26.02.2013року грошову суму у розмірі 3590 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 30.03.2013року грошову суму у розмірі 3586 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США; 26.05.2013року грошову суму у розмірі 3586 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США. Судом встановлено, що станом на 28.07.2013 року, [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики в цілому було передано грошову суму еквівалентну 2200 доларів США, та залишилось невиконаними грошових зобовязань на суму 22440 доларів США. 19.02.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 22 440 дол. США в рахунок повного виконання [PERSON] зобовязань [PERSON] за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012р. [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 19.02.2015р., в реєстрі № 254. У судовому засіданні по даній справі, яке відбулося 18.11.2016 р. представником [PERSON] було заявлено, що правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі йому права вимоги у [PERSON], є недійсним, у звязку із тим, що грошові кошти передавалися [PERSON] [PERSON] у іноземній валюті, а не у гривнях, як того передбачає ст. 533 ЦК України, а також не було дотримано вимог постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» щодо розрахунків на суму більше 150\~000,00 грн. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов щодо переуступки права вимоги та передача прав первісного кредитора новому кредитору відбулася шляхом оформлення заяви [PERSON], яка посвідчена 19.02.2015р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрована в реєстрі за №254, згідно до якої 19.02.2015 [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 22 440 доларів США в рахунок повного виконання [PERSON] зобов'язань [PERSON] за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 28.07.2012 за №936. Відповідно до ст. 204 ЦПК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладений правочин щодо передачі права вимоги в судовому порядку визнаний недійсним не був, його недійсність прямо не встановлена законом, сторонами його дійсність не оскаржується. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч.1 ст.193 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Пре регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 533 ЦК України, на яку посилається представник [PERSON], грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином, варто розділяти валюту боргу та валюту платежу. Ст. 533 ЦК України стосується саме виконання договору, а не його укладання. Валюта боргу (тобто грошова одиниця, в якій обчислена сума зобов'язання), може бути будь-якою, а валюта платежу (тобто засіб погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання) з дотриманням вимог ст. 533 ЦК України. Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначена правова позиція висловлена в постановах ВСУ від 2.07.2014 №6-79цс14, від 16.09.2015 №6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція ВСУ, яка висловлена в постановах від 4.07.2011 №3-62гс11, від 7.10.2014 №3-133гс14). Таким чином, іноземна валюта може бути предметом договору позики, відступлення права вимоги, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. Це значить, що на договір позики, в якому міститься посилання на іноземну валюту, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватися в грошовій одиниці України гривні. Така правова позиція ВСУ закріплена у відповідних судових рішеннях (справи від 25.11.2009 №6-19596св07, від 2.06.2010 №6-14192св09 та ін. ). Крім того, така позиція ВСУ закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 постанови його Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Право ухвалювати рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд має право у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. З ст. 533 ЦК; Декрет КМУ № 15-93). Окрім того, порушення вимог постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» відносно того, що розрахунки на суму більше 150\~000,00 грн. проводяться шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесенням та/або перерахуванням коштів на поточні рахунки, не є підставою для визнання правочину недійсним, а лише тягне за собою адміністративну відповідальність. Відповідно до п. 1 даної постанови НБУ, встановлено граничну суму розрахунків готівкою: підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень; фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150 000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень; фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень. Таким чином, на відносини між [PERSON] та [PERSON] щодо відступлення права вимоги постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» не поширюються. Вищенаведене дає підстави стверджувати, що пояснення представника [PERSON] щодо, нібито, порушення вимог законодавства при вираженні грошових зобовязань в іноземній валюті, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. Доказів того, що кредитор відмовляється отримувати від [PERSON] грошові кошти в рахунок повернення позики, до суду надано не було. Стосовно позову [PERSON], суд вважає, що він підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 513 ЦК України, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором позики від 28 липня 2012 року не передбачено заборони зміни кредитора та не передбачено отримання згоди боржника на таку зміну. Окрім того, відповідних заборон не містить і законодавство України. З урахуванням вищезазначеного, у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за Договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015р. став [PERSON], до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (у тому числі грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 550 ЦК України передбачає, що право на неустойку виникає незалежно наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним чином виконанням зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою, штрафом, пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 8 Договору позики передбачене наступне: «сторони домовилися, що позичальник повертає позику частинами. У випадку прострочення строків повернення чергової частини боргу відповідно до п.5 договору позичальник зобовязаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 12% від суми вказаної у п. 1 договору, до дня її повернення позикодавцю з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час її повернення позикодавцю з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а якщо така сума боргу не буде повернута протягом місяця після останнього дня прострочки платежу, то сторони передбачають встановлення пені від суми вказаної в п.1 договору в розмірі подвійної облікової ставки НБУ». З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] від 23.05.2016 року, сума боргу становить 554 433,13 грн. (еквівалент 22 000 доларів США), сума штрафу становить 44 562,33 грн., сума пені 465 747,46 грн. Станом на 23.05.2016 р. курс НБУ становить 2520.1506 грн. за 100 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача - [PERSON] підлягають також стягненню на користь [PERSON] понесений ним і документально підтверджений судовий збір у розмірі 3654 грн.

Outcome: approved