Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

До суду звернулася позивач з вказаним позовом, в якому просить: розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем; визнати незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Посяди, 32, спільною сумісною власністю подружжя; збільшити частку позивача у звязку з проживанням з позивачем неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову вказує, що 01 листопада 2011 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Проте спільне життя виявилося неможливим внаслідок постійних сварок та конфліктних ситуацій. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що час своєї вагітності відповідач самоусунувся від необхідності забезпечувати сімю та підтримувати її. За час сумісного проживання та за спільні кошти було придбано за договорами купівлі-продажу незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Посяди, 32. Тому позивач просить визнати їх спільною сумісною власністю подружжя. Також просить збільшити її частку, оскільки з нею проживає дочка, а також те, що відповідач не сплачує аліменти та не надає матеріальної допомоги на забезпечення дочки. Відповідач не сплачує аліменти, внаслідок чого утворилася заборгованість. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просять їх задовольнити, додатково вказують, що наразі існує заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті аліментів, також рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області у цивільній справі №280/1546/16-ц з [PERSON] стягнуто кошти у загальному розмірі 70924 гривні 75 копійок за борговою розпискою. Позивач також вказала, що [PERSON] має намір продати свою частку та погасити вказаний борг. Відповідач у судовому засіданні визнав позов в частині розірвання шлюбу. Також відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання вказаних обєктів нерухомості спільною сумісною власністю подружжя та перерозподілу часток не визнали, пояснили, що позивачем не доведено обставин, які дають підстави для цього. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, приймаючи часткове визнання позивачем позову, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - Макуха) укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис №197, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 14 серпня 2015 року народилася [PERSON], батьками якої є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, укладеного між ним та позивачкою, та визначення місця проживання неповнолітньої дочки разом з матірю. Тому, на підставі статті 174 Сімейного кодексу України суд приймає визнання відповідачем позовних вимог в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання як таке, що не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна, розташованого за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Посяди, 32, а саме: незакінченого будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, та перерозподілу часток, суд зазначає наступне. Згідно частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З копій договір купівлі-продажу від 11 червня 2013 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], якими відчужено на користь [PERSON] нерухоме майно, яке розташоване за адресою: Житомирська область, місто Коростишів, вулиця Посяди, 32 (незакінчений будівництвом житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1000га). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими в частині визнання вказаних обєктів нерухомості спільною сумісною власністю подружжя як такі, що придбані відповідачем під час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо збільшення її частки в спільному майні подружжя позивач обґрунтовувала тим, що їх неповнолітня дочка проживає з нею, повністю перебуває на її утриманні, відповідач не надає жодної матеріальної допомоги, існує заборгованість по сплаті аліментів з відповідача на її користь. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина 3 статті 70 Сімейного кодексу України). Позивачем додано копії чеків на підтвердження придбання ліків для неповнолітньої дочки, однак суд вважає за необхідне розяснити, що обовязок участі батьків у додаткових витратах на дитину регулюється Сімейним кодексом України, зокрема положеннями статті 185. Суд не приймає акт обстеження по факту проживання (не проживання) №141 від 30 січня 2017 року, оскільки це не стосується предмету доказування. З відповіді державного виконавця, наданої на запит суду, вбачається, що виконавчий лист, виданий Коростишівським районним судом Житомирської області 25 січня 2017 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON], [INFO], 1/4 частки усіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 04 травня 2016 року і до повноліття дитини надійшов до ВДВС 09 лютого 2017 року. Станом на 01 квітня 2017 року заборгованість становить 4144 гривні 66 копійок. З даним позовом [PERSON] звернулася до суду 19 грудня 2016 року, що підтверджується датою на штампі вхідної кореспонденції. Таким чином, на час звернення до суду не було видано виконавчий лист, а відповідно не існувала заборгованість відповідача перед позивачем. Враховуючи, що відповідно до частини 3 статті 70 Сімейного кодексу України частка одного з подружжя може бути збільшена за умови, якщо розмір аліментів є недостатній для розвитку та лікування дитини, такі обставини в судовому засіданні не встановлені. Не встановлені також обставини, які дають право відступити від рівності часток на підставі частини 2 статті 70 Сімейного кодексу України. Тому суд не вбачає підстав збільшення частки позивача з врахуванням того, що з нею проживає дитина. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розподіл судових витрат провести у відповідності до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Outcome: partial