Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

ЖБК «Стріла» в січні 2017 року заявили позов про стягнення з [PERSON] 13308 грн. 89 коп. заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Позов мотивований тим, що відповідач, як співвласник квартири [ADDRESS], не в повному обсязі та несвоєчасно здійснює плату за надані житлово-комунальні послуги, що завдає позивачу, як утримувачу будинку, збитків. Провадження у справі відкрите, відповідно до ухвали судді від 26.01.2017р., справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в заяві. [PERSON] просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Разом з тим стороною позивача заявлено про застосування до спору наслідків пропуску строків позовної давності. [PERSON] в суд не з'явилась, пояснень до позову не надала. Судом встановлено таке. [PERSON], на підставі договору міни № 6-3263 від 10.12.2010 року, належить на праві приватної власності 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Інша 1/3 частина квартири перебуває у власності матері відповідача - [PERSON] Власники зареєстровані і проживають в квартирі. Утримання та обслуговування будинку [ADDRESS] як це вбачається з матеріалів справи, здійснювало ЖБК «Стріла». Відповідач не заперечує, що користується житлово-комунальними послугами. Плата за надані послуги позивачем нараховувалась кожному співвласнику квартири пропорційно частці у праві власності, відповідно до рішення правління кооперативу про розподіл особових рахунків. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про неправомірність такого рішення, оскільки це рішення не оскаржене і є чинним. До того ж виставлені позивачем рахунки співласниками повністю або частково оплачувались, що на переконання суду вказує на їх згоду з рішенням. Наведене дає суду прийти до висновку, що відповідач є споживачем послуг, що надавалась позивачем, а відповідно між позивачем і відповідачем існують відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, які регулюються чинним законодавством України, зокрема Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про захист прав споживачів», та іншими законами і підзаконними актами. Пунктом 5 ч. З ст. 20 ЗаконуУкраїни «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє відповідача від вказаного обов'язку. Судом встановлено, що відповідач оплачувала спожиті послуги нерегулярно і не в повному обсязі, у зв'язку з чим позивачем станом на 01.12.2016р. облікована заборгованість в сумі 13308,89 грн., що підтверджено відповідним розрахунком. Доводи відповідача про те, що у неї не виникало обов'язку з оплати послуг, через те, що позивачем не виставлялись відповідні рахунки, є надуманими. Разом з тим, суд з огляду на надані платіжні документи встановлено, що фактично заборгованість відповідача станом на 01.12.2016р. становить 12894 грн. 54 коп. За таких обставин, суд знаходить права позивача порушеними, і такими що підлягають захисту на підставі ст.ст. 332, 526, 625, 627, 630 ЦК України, ст.ст. 64, 67 ЖК України, ст.ст. 20, 21 ЗаконуУкраїни «Про житлово-комунальні послуги». Проте задовольнити позов в розмірі фактиччної заборгованості суд не може, через пропуск позивачем строків позовної давності. Так, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність в три роки (ст. 257 ЦК України). До заявленої суми стягнень позивачем включено також заборгованість позивача в сумі 8528 грн. 26 коп., що облікована станом на 01.12.2013 року. Дійсний позов заявлено 18.01.2017 року, а тому слід прийти до висновку, що вимоги в сумі 8528 грн. 26 коп. заявлені позивачем з пропуском строків позовної давності. Звернення позивача до суду із заявою про стягнення спірної заборгованості в наказному провадженні не є підставою для переривання строків позовної давності, оскільки це не узгоджується з приписами ст. 264 ЦК України. Заяви про поновлення строків позовної давності позивачем не подано. Інших доказів, що вказували б на переривання строків позовної давності справа не містить. Згідно зі ст. 267 ч. 4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому, суд знаходить за можливе задовольнити позов частково в сумі 4780 грн. 63 коп., а в іншій частині відмовити за необгрунтованістю, та у зв'язку із застосуванням до спору наслідків пропуску строків позовної давності. За такого рішення, судові витрати у справі мають бути розподілені між сторонами пропорційно задоволеної частки позовних вимог, відповідно і на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: partial