Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

До суду з позовом звернулась [PERSON], яка вказала, що між сторонами був укладений кредитний договір № 004-15042-210712 від 21.07.2012р. про надання споживчого кредиту. Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку належним чином не ознайомили її з умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, чим порушили її права споживача, оформлення кредитного договору проходило близько пів години, після їй було вручено кредитний договір, складений дрібним шрифтом, якій вона підписала, фактично покладаючись на добросовісність працівників банку. Будь-яку довідку чи повідомлення, в тому числі Правила діючі на момент прийняття Пропозиції, як окремого документа із інформацією, встановленою відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не отримувала, ця інформація не була доведена до неї і в усній формі. Позивач вважає, що банк проігнорував вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а тому у відповідності до вимог ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика банку є такою, що вводить в оману, якщо під пропонуванням продукції споживачу не надається або надається в нечіткій, незрозумілій формі інформація, яка необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивач також стверджує, що не мала можливості детально ознайомитись з умовами кредитного договору та законодавством, що його регулює; вона не мала можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови кредитного договору, виявити його недоліки, оцінити ризики та збитки, які вона отримає в результаті його підписання. Також при укладенні вказаного кредитного договору банк порушив норми, встановлені абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо порядку обробки його персональних даних, як клієнта банку. Крім того позивач вважає, що умови укладеного кредитного договору про надання споживчого кредиту є несправедливими, які містять умови про зміну витрат, зокрема щодо плати за обслуговування кредитного рахунку і це є підставою для визнання такого договору недійсним. Встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитного рахунку, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок споживача є незаконним. Також позивач вказувала, що пункт кредитного договору, якій містить третейське застереження, порушує її права, оскільки ст. 6 Закону України «Про третейські суди» забороняє третейським судам розглядати справи щодо захисту прав споживачів, у томі числі споживачів послуг банку. На підставі викладеного позивач просила визнати недійсним Договір № 004-15042-210712 від 21.07.2012р., укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» про надання споживчого кредиту. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, в поданій до суду позовній заяві просить розглянути справу без її участі. Представник відповідача ПАТ «Дельта банк» заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на необґрунтованість тверджень позивача, якій було надано усю необхідну інформацію та про те, що умови кредитного договору повністю відповідають вимогам чинного законодавства України, не суперечать йому а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; що позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності та її волевиявлення як учасника правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі; що правочин вчинений у формі, встановленій законом та був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним. У звязку з викладеним представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.07.2012р. між сторонами було укладено кредитний договір № 004-15042-210712, за умовами якого відповідач має відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки, оформити платіжну картку платіжної системи Тарифний пакет «Еволюція» (Партнерська)», встановити ліміт відновлювальної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 50\~000 грн. та на день укладення договору встановлює ліміт на рахунку 2\~000 грн. Відповідно до п. 5.1. кредитного договору позивач засвідчила, що ознайомлена Правила ми та Тарифами банку, з якими вона попередньо ознайомлена й положення яких вона вважає обовязковими для застосування. Підписанням договору, згідно пункту 5.20 позивач підтвердила, що отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту за договором, а саме щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту, враховуючи розмір комісії (тарифів). Абзац 2 п. 4.1 Договору № 004-15042-210712 від 21.07.2012р., укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк», містить положення про те, що всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні кредитного договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українській банків. Згідно положень п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Як вбачається з п. 5.15 договору позивач погодилась та підтвердила, що отримала від банку екземпляр договору, Правил та Тарифів в дату їх підписання ним, що підтверджується її підписом внизу цього договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. На підставі викладеного суд доходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про не доведення до неї всієї інформації, що визначена вищевказаними нормативно-правовими актами та навпаки, спростовуються підписами позивача про отримання інформації, Тарифів та Правил. За змістом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. З огляду на вищевикладене, аналіз положень п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, у їх системному зв'язку з наведеними нормативними приписами не дає підстав вважати плату за обслуговування кредитного рахунку платою споживача на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Згідно вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. Однак доводи позивача, викладені нею у позовній заяві про те, що банк ввів її в оману, надаючи їй кредит, без належної інформованості з боку працівників банку про умови кредитування, суд вважає безпідставними, оскільки позивач не надала суду переконливих та безспірних доказів в їх обґрунтування. Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, зазначені вимоги відповідачем виконані. Посилання позивача на те, що при укладанні спірного кредитного договору банком було порушено абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» є також необґрунтованими з наступних підстав. У позовній заяві позивач зазначив, що згідно умов договору клієнт, при укладанні договору, підтверджує своє ознайомлення у письмовій формі зі своїми правами, як суб'єкта персональних даних, визначених Законом України «Про захист персональних даних», а також з тим фактом, що його персональні дані включені до бази персональних даних «Клієнти», володільцем якої є ПАТ «Дельта банк». Однак на думку позивача вона позбавлена з боку банку відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 2.13.18 та 2.13.19.2 кредитного договору встановлено їх безвідкличність та безтерміновість, що є порушенням Закону України «Про захист персональних даних». Однак, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку, що дана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки позивач добровільно надала дозвіл на обробку її персональних даних, доказів про те, що вказана згода була надана нею під будь-яким тиском суду не надано. Стосовно тверджень позивача про недійсність третейського застереження суд виходить з наступного. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Враховуючи, що позивач у відносинах з банком є споживачем кредитних послуг, вирішення спору між сторонами не відноситься до компетенції третейських судів згідно з чинним законом, а тому, відповідно, вимоги позивача про визнання недійсним третейського застереження є обґрунтованими. Оскільки в судовому засіданні не встановлені обставини, що можуть бути підставою для визнання договору недійсним, обставини на які посилається позивачка, як на підставу свого позову спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, то позов підлягає задоволенню лише в частині визнання недійсним абзацу 2 п. 4.1 Договору № 004-15042-210712 від 21.07.2012р., укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» стосовно третейського застереження. В силу положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню 275,60 грн. судового збору.

Outcome: partial