Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Заступник керівника Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.11.2017 року, що набрав законної сили 02.01.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, від відбуття якого його звільнено на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році», за те, що 28.10.2015, близько 18:30 години, [PERSON], [INFO], керуючи технічно справним автомобілем [NUMBER], рухаючись по автодорозі Київ-Чопа, неподалік с. В. Лази, Ужгородського району у напрямку м. Ужгород, та збираючись здійснити маневр розвороту, діючим із злочинною самовпевненістю, тобто передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, у порушення вимог п. 9.4, п. 10.4 та п. 1.10 Правил дорожнього руху України, не врахувавши дорожню обстановку не обрав «крайнє положення на проїзній частині» - положення транспортного засобу на відстані від краю проїзної частини (середини проїзної частини або розділювальної смуги), яке не дає можливості рухатися попутному транспортному засобу ще ближче до краю проїзної частини (середини проїзної частини або розділювальної смуги), в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON], 05.07.1982р.н., який рухався у попутному напрямку позаду. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «ВАЗ 2110» [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий [PERSON] з 28.10.2015 по 05.01.2016 перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні центральної міської клінічної лікарні м. Ужгорода, яка фінансується за кошти відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради. При цьому витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] склали 16878,40 грн. Витрати закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння повинні бути відшкодовані особою, що вчинила кримінальне правопорушення, та зараховані до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоровя. На підставі наведеного просить суд стягнути з [PERSON] кошти, витрачені центральною міською клінічною лікарнею м. Ужгород на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] 70 днів в сумі 16878,40 грн. на користь держави в особі відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради. Представник позивача [PERSON]Є.О. в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання подав до суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі, просив суд розстрочити сплату коштів на 18 місяців. Заслухавши представника позивача [PERSON]Є.О., відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов є обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Вироком Ужгородського міськраойнного суду від 29.11.2017 року (а.с. 10-12) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, від відбуття якого його звільнено на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році». Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «ВАЗ 2110» [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді: травматичного вивиху правого стегна із закритим переломом заднього краю вертикальної западини справа. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих предметів по ударному механізмі дії або ударяння об такі, якими могли бути виступаючі частини салону легкового автомобіля під час ДТП, при цьому потерпілий міг бути водієм даного автомобіля. По давності виникнення, згідно даних медичної документації вищевказані тілесні ушкодження вкладаються в час вищеописаної ДТП, яка мала місце 28.10.2015 р. Тілесні ушкодження виявлені у [PERSON] привели до розладу здоров'я на строк більше 21 дня і за цією ознакою згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6\~МОЗ України\~від 17.01.1995\~року кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вироком Ужгородського міськраойнного суду від 29.11.2017 року питання про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілих не вирішено. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні центральної міської клінічної лікарні м. Ужгорода, яка фінансується за кошти відділу охорони здоровя Ужгородської міської ради. Так, з наявного в матеріалах справи Листа №929/01-5 від 20.11.2018 року (а.с. 7), виданого Центральною міською клінічною лікарнею вбачається, що [PERSON] [INFO] знаходився на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні з 28.10.2015 року по 05.01.2016 року. Відповідно до\~ст. 1166 ЦК України\~шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 1187 ЦК України\~джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до\~ст. 1206 ЦК України\~особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Згідно ч. 3\~ст. 1206 ЦК України, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат»\~у кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» №11 від 07.07.1995 року\~питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим\~Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993 року\~(далі - Порядок). Порядком передбачено, що сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обумовленість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. З наявної в матеріалах справи калькуляції видатків на лікування хворого [PERSON] №1 від 05.01.2016 року, виданої Центральною міською клінічною лікарнею (а.с. 8-9) вбачається, що витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] склали 16878,40 грн. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, які належать останній. Згідно вищезазначеної постанови в разі, коли при постановленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом закладу охорони здоров'я, органу Мінфіну або прокуратури. З цих підстав, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи те, що [PERSON]В не працює, не має стабільного прибутку, суд вважає можливим розстрочити [PERSON] сплату вказаних коштів на строк 18 місяці, із щомісячною сплатою коштів у розмірі 937, 69 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved