Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, а [PERSON] звернулася до [PERSON] з зустрічними позовом про визнання права власності на спадкове майно, а також у якості третьої особи звернувся [PERSON] і заявив самостійні вимоги про визнання права власності на спадкове майно. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що [INFO] померла її баба - [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із: 1/3 частини житлового будинку, за адресою: [ADDRESS]. Заповіту [PERSON] не склала, спадкоємцем першої черги за законом її майна став батько позивача - [PERSON], який на момент смерті спадкодавиці проживав з нею і спадщину прийняв, але не оформив право на неї, а тому позивач і її сестра [PERSON], є спадкоємцями [PERSON] Також, [INFO] помер її батько [PERSON], після його смерті відкрилася спадщина за законом, яка складається із: 1/3 частини вказаного житлового будинку, яка належала йому, як члену колгоспного двору. Позивач є спадкоємцем першої черги і спадщину прийняла, однак не може оформити право власності на неї, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Спадкодавці [PERSON] і [PERSON] після ліквідації колгоспних дворів своє право власності на належні їм частини будинку не оформили. У зв'язку з цим, позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] і просила визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку, за адресою: [ADDRESS]. Згодом, 11.02.2016 [PERSON] через канцелярію суду подала письмову заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначила, що просить визнати за нею право власності 1/4 частину зазначеного будинку. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом у якому зазначила, що також є спадкоємицею [PERSON] і [PERSON], однак не може оформити свої спадкові права, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. У зв'язку з цим, просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку, за адресою: [ADDRESS]. Згодом, 16.03.2016 [PERSON] через канцелярію суду подала письмову заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначила, що просить визнати за нею право власності 1/4 частину зазначеного будинку. Крім того, у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до суду звернувся [PERSON], який мотивує свої вимоги тим, що [PERSON] був його братом, а [PERSON] матір'ю, він є спадкоємцем майна матері, однак реалізувати своє право на спадщину не може, так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. У зв'язку з цим [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить, визнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку, за адресою: [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явилася, однак надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності у якій вказала, що позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, однак надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності у якій вказала, що просить зустрічні позовні вимоги задовольнити. Третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] у своїй заяві при зверненні до суду зазначив, що бажає, щоб розгляд справи проводили без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.01.2009, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 6), а [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданим виконкомом Зарічненської сільської ради Тульчинського району (а.с. 7). Згідно довідки № 218 від 01.04.2015, виданої виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради, відповідно до відомостей погосподарської книги № 3, особовий рахунок [NUMBER], житловий будинок, за адресою: [ADDRESS], станом на 15.04.1991 відносився до категорії суспільних дворів, його члени: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 16). Член двору - [PERSON], померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданого виконавчим комітетом Зарічненської сільської ради Тульчинського району (а.с. 8), згідно копії заповіту від 23.01.2013, усе своє майно вона заповіла [PERSON] (а.с. 14), яка оформила право на спадкове майно. Відповідно до довідки № 219 від 01.04.2015, після смерті [PERSON], залишилося майно, яке складається з частини житлового будинку, за адресою: [ADDRESS], спадкоємцями є дочки померлого [PERSON] і [PERSON] (а.с. 17). Після смерті [PERSON] спадщину прийняли її сини [PERSON] і [PERSON], що підтверджується копією їх спільної заяви від 13.09.2000, яка наявна у матеріалах спадкової справи (а.с. 98). Сторони і третя особа [PERSON] є спадкоємцями померлих [PERSON] і [PERSON], і з метою отримання свідоцтв про право на спадщину звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори, однак постановами № 157/02-31 від 25.03.2015, № 02-31 від 08.04.2015, № 63/02-31 від 18.02.2016, їм відмовлено у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а.с. 5, 27, 125). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР, (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР, (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені у п. 6 ПП ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», № 20 від 22.12.1995, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм і матеріалів справи, суд вважає, що [PERSON], [PERSON] і [PERSON] дотримали всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вони не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується заявами поданими до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON] і [PERSON] в заявлених ними межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved