Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

З 30.04.2020 року в провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Яроша С.О. перебувала вищевказана цивільна справа. У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді [PERSON] у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області №1-ос від 11.08.2020 року про припинення повноважень судді [PERSON] , акту прийому-передачі справ судді Яроша С.О. від 11.08.2020 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.08.2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 12.08.2020 року була передана на розгляд судді Романько О.О. 31.08.2020 року ухвалою судді Романько О.О. справа була прийнята до свого провадження та призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні. 14.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 18.01.2021 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем земельної ділянки, що передано у спадок [PERSON] , який помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Рішенням Гуляйпільського районного суду від 09.12.2019 року було визначено додатковий строк для прийняття спадщини тривалістю один місяць з дня набрання рішенням законної сили. Тому позивач звернувся до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області та під час оформлення спадщини було виявлено розбіжності в документах, що не дозволяють чітко визначити волю спадкодавця. Так, у заповіті спадкодавець визначив в якості спадщини земельну частку сіножаті, площею 1/10 з 12,5653 га, яка розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району, нині на території Гуляйпільської міської ради, якою володів на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯК № 801019 від 11.05.2011 року. Водночас в Державному акті вказано земельну частку сіножаті, площею 10/107 з 12,5653 га. Враховуючи, що частка земельної ділянки виражена звичайними дробом, то при переведенні у десяткові, маємо частки відповідно: 1/10 = 0,1 та 10/107 = 0,093457. Вказані частки, якщо не застосовувати округлення десяткового дробу до певного розряду дробової частини, не є рівнозначними, тобто не можливо точно встановити частку майна: десята чистина від всього майна чи дев`ять сотих частини від всього майна. У заповіті вказано, що заповіт записаний секретарем сільської ради зі слів спадкодавця, у зв`язку з чим розбіжність в документах і виникла, бо можливо було застосовано неправильне округлення десяткового дробу до певного розряду дробової частини під час скорочення десяткового дробу (мішаного числа) самим спадкодавцем. При цьому, якщо обрахувати точно частку (0,1 чи 0,093457), то відповідно площа земельної ділянки становитиме: 1,2565 га або 1,1735 га. Вказана розбіжність не дозволяє чітко визначити волю спадкодавця та встановити належну частку майна під час оформлення спадщини, так як в заповіті змінилися реквізити (площа земельної ділянки) спадкового майна у порівнянні з правовстановлюючим документом, при цьому не змінено сам об`єкт спадкування. Прохає здійснити тлумачення заповіту, складеного [PERSON] , а саме: зміст заповіту в частині частки спадкового майна складеного на користь [PERSON] тлумачити наступним чином: земельна частка сіножаті, площею 1/10 з 12,5653 га, яка розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області і передана [PERSON] в приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право власності на землю серія ЯК № 801019, виданого 11 травня 2011 року Гуляйпільською районною державною адміністрацією, відповідає земельній частці сіножаті, площею 10/107 з 12,5653 га, визначеної згідно Державного акту на право власності на землю серія ЯК № 801019, виданого 11 травня 2011 року, як рівнозначні частки, тобто 1/10 з 12,5653 га. 02.09.2020 року до суду звернувся відповідач [PERSON] з відзивом на позов, в якому посилався на те, що позивачем до позовної заяви в якості письмового доказу додано копію Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 801019, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 232188421000110 від 11.05.2011 та додаток до нього «Список співвласників земельної ділянки». На копії цього Державного акта міститься відмітка «Згідно з оригіналом» та засвідчено підписом провідний спеціаліст [PERSON] , без зазначення дати засвідчення. Проте, позивачем також окремо зроблено запис наступного змісту: «Згідно оригіналу, 28.04.20, підпис, [PERSON] ». У позовній заяві зазначено, що до неї додається «копія Державного акту на право власності на землю серія ЯК № 801019 від 11.05.2011, оригінал якого знаходиться у відділі Держгеокадастру в Гуляйпільському районі». Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем була засвідчена копія письмового доказу не з його оригіналу, а з копії отриманої від третьої особи. Позивач не має в наявності оригіналу даного письмового доказу та не може його надати для огляду суду та учасникам справи. Таким чином, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що копія письмового доказу (Державний акт на право власності на землю серія ЯК № 801019 від 11.05.2011) засвідчена з порушенням вимог встановлених законом, що унеможливлює його використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування у цій справі. Проте дослідження цих обставин справи є обов`язковим, враховуючи, що саме на підтвердження позовних вимог і додано позивачем до позовної заяви копію Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 801019. Щодо доданого позивачем в якості письмового доказу копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-0004786542020, дата формування 27.03.2020 року сформованого на земельну ділянку з кадастровим номером 2321884200:04:011:0001 зазначає, що у відомостях про право власності/право постійного користування, які містяться у даному Витязі власниками часток у спільній власності у розмірі 10/107 кожна від 12,5653 га зазначені [PERSON] , [PERSON] , інші власники відсутні. Вважає, що Витяг з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку номер витягу НВ-0004786542020, дата формування 27.03.2020 року не є належним доказом, адже не містить жодної інформації щодо предмета доказування у даній справі. Крім того, у позовній заяві позивач фактично просить суд здійснити тлумачення заповіту в частині складу та характеристики спадкового майна так, щоб ототожнити об`єкти права власності за заповітом і правовстановлюючим документом заповідача. Так, позивач зазначає, що у заповіті визначено в якості спадщини земельну частку сіножатті, площею 1/10 з 12,5653 га, якою володів на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯК № 801019 від 11.05.2020. Далі позивач зазначає, що водночас в Державному акті вказано земельну частку сіножатті, площею 10/107 з 12,5653 га. Вказана розбіжність, як зазначає позивач не дозволяє чітко визначити волю заповідача та встановити належну частку майна під час формування спадщини, т.я. в заповіті змінилися реквізити (площа земельної ділянки) спадкового майна у порівнянні з правовстановлюючим документом, при цьому не змінено сам об`єкт спадкування. Проте, виходячи зі змісту заповіту, спадкодавець заповідав позивачу земельну частку сіножатті, площею 1/10 з 12,5653 га, без зазначення кадастрового номера земельної ділянки. Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 801019 від 11.05.2011, спадкодавець володів часткою земельної ділянки цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто, у заповіті мова йде про передачу у спадок земельної частки сіножатті, площею 1/10 12,5653 га, а у правовстановлюючому документі Державному акті на право власності на землю серія ЯК № 801019 від 11.05.2020 мова йде про частку у земельній ділянці призначення якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Постає питання, чи є земельна частка сіножатті, яку заповідав позивачу спадкодавець та частка у земельній ділянці призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою володів спадкодавець за життя, одним і тим самим об`єктом спадкування? Тому відповідач вважає, що земельна ділянка з призначенням для сінокосіння та випасання худоби не є тотожною земельній ділянці для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Далі у відзиві зазначено, що зі змісту заповіту чітко вбачається воля заповідача передати позивачу в порядку спадкування саме земельну частку сіножатті, площею 1/10 з 12,5653 га, яка розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району. Отже, текст заповіту не містить будь-яких суперечностей чи неточностей і був складений зі слів заповідача. У заповіті чітко зазначено, що: «Заповіт записаний секретарем сільської ради, зі слів [PERSON] ». Також у заповіті зазначено, що: «Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у моїй присутності». Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які с загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, ч.2 ст.213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисто розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 378/1160/15-ц. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 335/9398/16-ц. Крім того, виходячи зі змісту ст.1256 ЦК України, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9). Проте, спору між сторонами щодо права спадкування заявлено не було. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 335/9398/16-ц. Крім того, у згаданій постанові Верховний Суд зазначив, що: «Місцевий суд, розглядаючи вимогу про тлумачення змісту заповіту, послався на те, що заповіт не містить суперечностей чи неточностей, а також вказав, що якщо у тексті заповіту була допущена помилка, то сам заповідач мав можливість її усунути». Вважає, що неточності та помилки у тексті заповіту щодо реквізитів нерухомого майна, яке передається у спадщину, не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень ст. ст. 213, 1256 ЦК України. Прохав відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.38-40). Позивач [PERSON] в судове засідання 18.01.2021 року не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, 18.11.2020 року надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі та прохав задовольнити (а.с.73). Відповідач [PERSON] в судове засідання 18.01.2021 року не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, 02.09.2020 року подав відзив на позов, в якому прохав відмовити у задоволенні позову (а.с.38-40). Представник відповідача: адвокат Крант В.М. в судове засідання 18.01.2021 року не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, 18.01.2021 року подав заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання 18.01.2021 року не з`явилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади України, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання 18.01.2021 року не з`явилися, про час і місце його проведення були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиви на позов не подали. Виходячи з наведеного, а також положень ч.3 ст.211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності сторін. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в с. Таврія Токмацького району Запорізької області народився позивач у справі [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 10.12.1996 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.6). 14.07.2010 року Головою Гуляйпільської районної державної адміністрації видано [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №801019, відповідно до якого останній є власником 10/107 частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,5653 га, кадастровий номер 2321884200:04:011:0001, яка розташована: Запорізька область, Гуляйпільський район, с. Мирне (а.с.9-11). Згідно копії дублікату заповіту, складеного 24.05.2011 року [PERSON] , [INFO] , він заповів [PERSON] , 1977 року народження, належну йому земельну частку сіножаті, площею 1/10 з 12,5653 га, яка розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області і передана йому в приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯК №801019, виданого 11.05.2011 року Гуляйпільською районною державною адміністрацією. Заповіт посвідчено секретарем Комсомольської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області Якубенко О.Г. та зареєстровано в реєстрі за №40 (а.с.8). Оригіналу даного заповіту суду не було надано. Будь-яких клопотань про витребування доказів позивачем до суду не скеровувалося. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно до копії довідки приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горової Я.О. від 27.03.2020 року №121/01-16 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заведена спадкова справа №101/2012, номер у спадковому реєстрі 52758062 (а.с.12). Також, з боку позивача будь-яких клопотань про витребування копії спадкової справи суду не надано. Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходить з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1233, ч.2 ст.1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Стаття 1247\~ЦК України\~регламентує,\~що заповіт\~складається у\~письмовій формі,\~із зазначенням\~місця та\~часу його\~складення. Заповіт\~має бути\~особисто підписаний\~заповідачем. Якщо\~особа не\~може особисто\~підписати заповіт,\~він підписується\~відповідно до\~частини четвертої\~статті 207\~цього Кодексу. Заповіт\~має бути\~посвідчений нотаріусом\~або іншими\~посадовими,\~службовими особами,\~визначеними у\~статтях 1251-1252\~цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Частиною п`ятою статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, ч.2 ст.213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в Постанові від 18.04.2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст.213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 30.07.2020 року у справі № 378/1160/15-ц (провадження № 61-43170св18). Крім того, виходячи зі змісту ст.1256 ЦК України, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9). Такий правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 335/9398/16-ц (провадження № 61-20484св18). Проте, доказів наявності спору між сторонами щодо права спадкування в розглядуваній справі позивачем не надано. Крім того, у згаданій постанові Верховний Суд зазначив, що: «Місцевий суд, розглядаючи вимогу про тлумачення змісту заповіту, послався на те, що заповіт не містить суперечностей чи неточностей, а також вказав, що якщо у тексті заповіту була допущена помилка, то сам заповідач мав можливість її усунути». Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як спадкоємець за заповітом після [PERSON] , який помер [INFO] , з позовом про тлумачення змісту заповіту, з огляду на те, що у заповіті спадкодавець [PERSON] визначив в якості спадщини земельну частку сіножаті площею 1/10 з 12,5653 га, яка розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району, в той час як відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №801019 від 14.07.2010 року заповідач [PERSON] володів 10/107 частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,5653 га, кадастровий номер 2321884200:04:011:0001, яка розташована за адресою: Запорізька область, Гуляйпільський район, с. Мирне. Як вбачається із тексту дублікату заповіту, останній складено 24.05.2011 року [PERSON] , [INFO] , відповідно волі заповідача він заповів [PERSON] , 1977 року народження, належну йому земельну частку сіножаті, площею 1/10 з 12,5653 га, яка розташована на території Мирненської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області і передана йому в приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯК №801019, виданого 11.05.2011 року Гуляйпільською районною державною адміністрацією. Судом встановлено, що [PERSON] за життя не скористався правом, передбаченим ст.1254 ЦК України, згідно з якою заповідач мав право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт чи внести до заповіту зміни. А тому суд при тлумаченні заповіту не повинен змінювати волю заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт та не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті, так як тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. У даному випадку суд зазначає, що текст заповіту викладений чіткою і зрозумілою мовою, не містить суперечностей чи неточностей. Фактично у тексті спірного заповіту була допущена помилка, яку заповідач сам мав можливість усунути, оскільки на момент його складання мав Державний акт на земельну ділянку, щодо якої зробив розпорядження. За таких обставин, неточності та помилки у тексті заповіту не можуть бути усунуті шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України, оскільки позивач фактично просить суд здійснити тлумачення заповіту в частині складу та характеристики спадкового майна так, щоб ототожнити об`єкти права власності за заповітом і правовстановлюючим документом заповідача. Вимоги про визнання права власності на майно у порядку спадкування позивачем не заявлялись. Обраний позивачем спосіб захисту права вочевидь не співпадає з тими правами, які він намагається захистити. При цьому, суд вважає, що позивач не буде позбавлений можливості захистити своє право на спадщину, у разі якщо вважає його порушеним, в інший, передбачений законом спосіб. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову про тлумачення заповіту відсутні. А тому позов не підлягає задоволенню, так як не підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Outcome: dismissed