Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Троїцького районного суду Луганської області № 433/946/14-ц від 21 липня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру у житловому будинку, що розташований в [ADDRESS]. При цьому, відповідач [PERSON], вирішив подарувати [PERSON] вказану квартиру у житловому будинку, що розташований в [ADDRESS]. Відповідач фактично передав позивачу у власність зазначене вище нерухоме майно, про що було вчинено відповідний договір дарування від 03 жовтня 2016 року. Однак, на даний час позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки відповідач після визнання за ним права власності на квартиру у судовому порядку, не зареєстрував його, так як того вимагають норми чинного законодавства. Провести державну реєстрацію вказаного нерухомого майна на даний час відповідач відмовляється, мотивуючи свою відмову браком коштів та часу для цього. Позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно. Позивач до суду не зявився, просив справу розглянути без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, про що надав заяву. Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом було встановлено, що дійсно рішенням Троїцького районного суду Луганської області № 433/946/14-ц від 21 липня 2014 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру у житловому будинку, що розташований в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] вирішив подарувати [PERSON] вказану квартиру у житловому будинку, що розташований в [ADDRESS]. Відповідач фактично передав позивачу у власність зазначене вище нерухоме майно, про що було вчинено відповідний договір дарування від 03 жовтня 2016 року. На даний час позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки відповідач після визнання за ним права власності на квартиру у судовому порядку, не зареєстрував його, так як того вимагають норми чинного законодавства. З огляду на вищезазначене, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов укладеного між нами відповідного правочину дарування належного останньому нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшла вказана вище квартира у житловому будинку, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення зазначеного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. Даний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у звязку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 328, 334, 717, 655 ЦК України,

Outcome: approved