Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що на балансі СТОВ «Розсипне» перебувала нежитлова будівля, що розташована в с. Розсипане Троїцького району Луганської області, вул. Лісна, б. № 9, яка в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, перейшла працівникам СТОВ «Розсипне» у власність. При цьому, відповідач, який уповноважений діяти від імені співвласників нерухомого майна, з метою погашення заборгованості по заробітній платі перед працівниками СТОВ «Розсипне» продав позивачу вказану нежитлову будівлю, про що було вчинено відповідний договір купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року та акт прийому-передачі від 02 серпня 2014 року. Однак, враховуючи процедуру набуття у власність вказаного нерухомого майна, у позивача на даний час відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину купівлі-продажу та реєстрації права власності на нежитлову будівлю, у звязку з чим позивач просить визнати за ним право власності на зазначене вище нерухоме майно у судовому порядку. Позивач до суду не зявився, просив справу розглянути без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить дану справу розглянути без його участі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що на балансі СТОВ «Розсипне» перебувала нежитлова будівля, що розташована в с. Розсипане Троїцького району Луганської області, вул. Лісна, б. № 9, яка в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, перейшла працівникам СТОВ «Розсипне» у власність. При цьому, [PERSON], який уповноважений діяти від імені співвласників нерухомого майна, з метою погашення заборгованості по заробітній платі перед працівниками СТОВ «Розсипне» продав [PERSON] вказану нежитлову будівлю, що розташована в с. Розсипане Троїцького району Луганської області, вул. Лісна, б. № 9. Таким чином, позивачу фактично у власність перейшла дана нежитлова будівля, що розташована в с. Розсипане Троїцького району Луганської області, вул. Лісна, б. № 9, про що було вчинено відповідний договір купівлі-продажу від 01 серпня 2014 року та акт прийому-передачі від 02 серпня 2014 року. Однак, враховуючи процедуру набуття у власність вказаного нерухомого майна, у позивача відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину купівлі-продажу та реєстрації права власності на нежитлову будівлю. З огляду на вищезазначене, позивач домовився з відповідачем, який уповноважений діяти від імені співвласників спірного нерухомого майна, щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшло вказане нерухоме майно, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення даного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у звязку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 204, 207, 391, 392 ЦК України,

Outcome: approved