Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

Заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся в суд з наведеним позовом до відповідачів мотивуючи тим, що на первинному обліку в органі опіки та піклування м. Івано-Франківська як дитина, позбавлена батьківського піклування, перебуває малолітній [PERSON], [INFO]. Мати дитини - [PERSON], залишила його у пологовому будинку, реєстрували дитину медпрацівники пологового будинку. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (запис про батька зроблено зі слів працівників пологового будинку згідно ст. 135 СК України). Батьки [PERSON] батьківських прав на час подачі позову до суду не позбавлені, отже зобов'язані піклуватись про сина, в тому числі забезпечити його житлом, яке є власністю одного з них. Згідно рішення виконавчого комітету міської ради від 15.08.2000 року, хлопчик був влаштований у Надвірнянський будинок дитини. З вересня 2004 рок по червень 2010 року перебував на повному державному утриманні. З 11 червня 2010 року хлопчик проживає у прийомній сім'ї [PERSON] Неповнолітній [PERSON] перебуває на обліку дітей, які не мають житла. Мати хлопчика за рішенням суду від 05.12.2006 року визнана недієздатною, опіку над нею не встановлено. На підставі розпорядження органу приватизації від 16.07.2009 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] та матір'ю [PERSON] - [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частинах на квартиру [ADDRESS]. Неповнолітнього не було включено у свідоцтво про право власності чим порушено його право на житло. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Додатково суду пояснила, що [PERSON],який також був включений у свідоцтво на право власності, помер [INFO]. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з'являлись, про дату, час та місце судових засідань повідомлялись належним чином, причини нявки суд не повідомили. Всі конверти повернулись за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З урахуванням думки прокурора та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не заперечували проти вимог позову, для захисту прав дитини просила позов задовольнити. Заслухавши пояснення прокурора та думку представника органу опіки та піклування, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON], який народився [INFO] є неповнолітнім. Матір'ю [PERSON] є відповідачка - [PERSON]. Батько записаний на підставі ст. 135 СК України (а.с.4, 8). [PERSON] перебуває на первинному обліку в органі опіки та піклування м. Івано-Франківська як дитина, позбавлена батьківського піклування і з 10.06.2010 року влаштований на виховання і спільне проживання до прийомної сім'ї [PERSON] (а.с.9-11, 17). Мати [PERSON] - [PERSON] на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.12.2006 року визнана недієздатною (а.с.6-7). Опіку над [PERSON] не встановлено. [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї у вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). [PERSON] вказані особи категорично відмовляються зареєструвати у квартирі на користування якою він має право. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Однак, відповідачка [PERSON] не позбавлена батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON]. За змістом ст. 173 СК України, батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ст. 176 СК України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. 22 червня 2009 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до керівника органу приватизації про передачу їм у приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Про існування неповнолітньої дитини [PERSON], який має право на користування квартирою його матері [PERSON] у заявах відповідачів не згадувалось (а.с.24-32). Крім того, заяву підписала [PERSON], яка на той час вже була визнана недієздатною, опіку над нею встановлено не було. Розпорядженням органу приватизації від 16.07.2009 року № 49145 (а.с.22), передано в спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності дитини [PERSON] на частку в квартирі було порушено та позбавлено його такої частки. 11 вересня 2009 року відповідачам було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в рівних долях. Згідно довідки відділу державної реєстрації актів цивільного стану, [PERSON], який брав участь у приватизації, помер [INFO]. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім'ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях. Отже, неповнолітній [PERSON] мав та має право на користування квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За змістом ч.1 ст.5 цього Закону квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї, а до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (буд.) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч. 2 ст. 8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). За змістом ч.5 цієї статті передача квартир (будинків) у власність громадян відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно п. 5 Положення про передачу квартиру влаcність, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої ради чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються (п. 23 Положення). Суд вважає, що процедуру приватизації житла було порушено, оскільки згоду на приватизацію надавала недієздатна мати [PERSON], приватизація проведена без врахування інтересів неповнолітньої дитини [PERSON]. Відповідачі в судові засідання не з'являлись, доказів на спростувння тверджень позивача суду не надали. В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином суд приходить до висновку про правомірність і обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір слід стягнути з відповідачів в дохід держави. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 13, 20, 21, 183, 317, 319 ч.2, 358, 364, 367 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved