Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із позовом до комунального підприємства «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням виплати, який мотивує тим, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 травня 2015 року, ухваленим у справі № 653/537/15-ц були частково задоволені вимоги за її позовом до комунального підприємства «Генічеське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про внесення змін до наказу про звільнення та внесення змін до трудової книжки в частині зміни дати звільнення на дату видачі трудової книжки, а саме внесено зміни до наказу КП «Генічеське ВУВКГ» від 02 березня 2015 року № 28 про звільнення [PERSON] та визначено 10 березня 2015 року датою її звільнення. Стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2015 року по 10 березня 2015 року в сумі 5049 грн., а також 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з невиконанням зазначеного рішення, яке після апеляційного та касаційного оскаржень залишилось без змін, вона звернулась до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 10 березня 2015 року. Заочним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 вересня 2017 року у справі № 653/2063/17 стягнуто з КП «Генічеське ВУВКГ» на користь [PERSON] середній заробіток з підстав статті 117 КЗпП України з 18 травня 2015 року по 18 вересня 2017 року у сумі 89869 грн. 70 коп. Вказує, що рішенням у справі № 653/2063/17 суд не вирішив питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 березня 2015 року по 17 травня 2015 року, тому позивач була вимушена звернутися до суду, в якому просить стягнути середній заробіток за вказаний період, а саме з 10 березня 2015 року по 17 травня 2015 року, а також за період з 19 вересня 2017 року по день ухвалення рішення суду у справі, виходячи з розрахунку 153 грн 09 коп. за один день. 26 березня 2018 року позивач заявила клопотання про стягнення на її користь також компенсації в сумі 27722,65 грн., що складає втрату частини заробітку у зв`язку з порушенням виплат, посилаючись на ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» та ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050 від 19 жовтня 2000 року. В заяві про уточнення позовних вимог від 11 вересня 2019 року позивач зазначив, що відповідачем виконані рішення судів та виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку з 19 вересня 2017 року по 23 січня 2018 року. Вказує, що рішення в частині компенсації було скасовано Верховним Судом України через відсутність розрахунку. З огляду на це, просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток лише за період з 10 березня 2015 року по 17 травня 2015 року, виходячи з розрахунку 153 грн. 09 коп. за один день помножений на 57 робочих днів, що всього складає 8726,13 грн., а також різницю недоплаченої компенсації втрати частини заробітку у сумі 496 грн. Решту позовних вимог просить залишити без задоволення. В судовому засіданні позивач [PERSON] була відсутньою. Її представник за довіреністю [PERSON] . уточнені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю Малишко А.А. заперечував проти позовних вимог. Вказав, що підприємство здійснило весь розрахунок із позивачем. Питання про стягнення середнього розрахунку за період з 10 березня 2015 року було вирішено судом у справі № 653/2063/17. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та проаналізувавши відповідні норми законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Суд не погоджується із позицією представника відповідача щодо того, що судами вже було вирішено питання про стягнення суми середнього заробітку з 10 березня 2015 року та тому позивач позбавлений права звертатися до суду, з огляду на наступне. Звернення позивача до суду із цим позовом зумовлено саме тією обставиною, що попереднім рішенням суду, незважаючи на повне задоволення позовних вимог не було визначено початку терміну, з якого повинен був нараховуватись середній заробіток з дня звільнення за рішенням суду - 10 березня 2015 року, а взято за рахунок день ухвалення рішення у справі 653/537/15. Так, судом встановлено, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 травня 2015 року, ухваленому у справі № 653/537/15-ц позовні вимоги [PERSON] до КП «Генічеське ВУВКГ» про зобов`язання внесення змін до наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Внесено зміни до наказу № 28-к від 02 березня 2015 року КП «Генічеське ВУВКГ» про звільнення [PERSON] за згодою сторін, та ухвалено вважати датою звільнення 10 березня 2015 року. Стягнуто з КП «Генічеське ВУВКГ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2015 року по 10 березня 2015 року в сумі 5049 грн., а також 1000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вказане рішення суду першої інстанції було скасовано рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07 липня 2015 року та ухвалено нове, яким в позові [PERSON] відмовлено. Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року скасовано рішення апеляційного суду, та залишено в силі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 18 травня 2015 року. Таким чином, рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 травня 2015 року у справі № 653/537/15-ц судом стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2015 року по 10 березня 2015 року. Заочним рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 вересня 2017 року, ухваленим у справі № 653/2063/17 та залишеним без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 07 лютого 2018 року, позов [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено, у зв`язку з тим, що відповідач до того часу попереднє судове рішення не виконав. Таким чином, на користь позивача з КП «Генічеське ВУВКГ» було вирішено стягнути середній заробіток з підстав статті 117 КЗпП України за період затримки розрахунку з 18 травня 2015 року по 18 вересня 2017 року у сумі 89869 грн 07 коп. Як вбачається з платіжного доручення № 38, рішення 653/537/15 було виконано 23 січня 2018 року. Наразі, з пояснень сторін вбачається, що відповідач виплатив позивачу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період з 19 вересня 2017 року по 23 січня 2018 року (день фактичного розрахунку), що й зумовило позивача уточнити позовні вимоги. З огляду на викладене, при розгляді зазначених судових справ, судами не були розглянуті позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, саме за період з 10 березня 2015 року (дня звільнення) по 17 травня 2015 року (дата, що передувала дню ухвалення судового рішення у справі № 653/537/15-ц), а тому він має право на отримання розрахунку із ним з боку підприємства за вказаний період, що гарантовано Конституцією України та наступним. Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середньоденного заробітку позивача у сумі 153 грн. 10 коп. визначений рішенням Генічеського районного суду від 18 травня 2015 року у справі № 653/537/15-ц, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Фактичний розрахунок був проведений відповідачем за період до 10 березня 2015 року та за період після 18 травня 2015 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 8726 грн. 70 коп. з розрахунку: 57 робочих днів (з 10 березня 2015 року - дня звільнення по 17 травня 2015 року) х 153 грн. 10 коп. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення). Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, [PERSON] просить стягнути середній заробіток з розрахунку 153 грн. 09 коп. х 57 робочих днів, що складає 8726 грн. 13 коп. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в межах заявленої суми, у розмірі 8726 грн. 13 коп. Вказана сума визначена без урахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів у відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням виплати, суд виходити з наступного. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо (ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати»). Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення вищевказаного Закону та конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. Відповідно до пункту 3 Порядку компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Таким чином, компенсації підлягають грошові доходи, які не мають разового характеру. Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. У Додатку до вищезазначеного Порядку міститься приклад обчислення суми компенсації, згідно із яким суд проводить розрахунок суми компенсації втрати частини доходів позивача. З наданого позивачем розрахунку щодо обчислення суми компенсації вбачається, що за період з березня 2015 року по січень місяць 2018 року сума компенсації становить 2634 грн., а сума грошового доходу, від якої проходить відрахування складає 5049 грн. Ця сума у вигляді несплаченого заробітку, встановлена рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 18 травня 2015 року у справі № 653/537/15-ц, що була визнана та сплачена відповідачем у січні 2018 року. Разом з тим, така сума за рішенням суду була виплачена позивачу без вираховування податків, у зв`язку із чим, на виконання п. 4 Порядку, розмір компенсації повинен розраховуватися з суми 4064 грн. 45 коп. (сума 5049 грн. за вирахуванням 18% податку на доходи фізичних осіб та військового збору 1,5%). Суд застосовує коефіцієнт 52,17, обчисленого із індексів споживчих цін за період з квітня 2015 року по грудень 2017 року, який застосовується до заборгованості по заробітній платі, яка виникла в березні 2015 року та виплачена в січні 2018 року за наступною формулою. Беремо до розрахунку індекси, що публікуються Держкомстатом та поділяємо кожний на 100 та отримуємо (1,14 х 1,022 х 1,004 х 0,99 х 0,992 х 1,023 х 0,987 х 1,02 х 1,007 х 1,009 х 0,996 х 1,010 х 1,035 х 1,001 х 0,998 х 0,999 х 0,997 х 1,018 х 1,028 х 1,018 х 1,009 х 1,011 х 1,01 х 1,018 х 1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х 0,999 х 1,02 х 1,012 х 1,009 х 1,01 х 100) = 152,17. Саме ця сума складає індекс споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Величина приросту індексу споживчих цін дорівнює 152,17 - 100 = 52,17. Таким чином, сума компенсації складає 4064 грн. 45 коп. (сума грошового доходу) х 52,17 (величину приросту індексу споживчих цін) / 100 = 2120 грн. 42 коп. Разом з тим, виходячи із меж позовних вимог, суд вважає за необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення компенсації у межах заявленої суми у розмірі 496 грн. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Згідно п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1762,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved