Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2009 року зареєстрували шлюб, який було розірвано 21 травня 2013 року. При цьому, 26 травня 2015 року у них народився син, [PERSON]. Позивач вказує, що на даний час дитина знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку до досягнення дитиною повноліття. Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, так як відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча має таку можливість. Вважають заявлений до стягнення розмір аліментів буде забезпечувати в певній мірі потреби дитини. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що також надає дитині матеріальну допомогу на її утримання і заявлений позивачем до стягнення розмір аліментів є завищеним. При цьому, він не впевнений, що цільове призначення грошових коштів, які ним будуть надаватися у якості аліментів, буде направлене на утримання дитини. Просив суд звернути увагу на те, що на його утриманні знаходиться його батько, у зв`язку з чим просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, даний позов згідно реєстраційного штампу надійшов до Троїцького районного суду Луганської області 15 листопада 2018 року (а.с. 1). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД № 120300 [PERSON] та [PERSON] 21 травня 2013 року розірвали шлюб (а.с. 5). Згідно свідоцтва про народження серії І-ВЛ № 374453 позивач з відповідачем є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 6) . Згідно довідки № 1504 від 31 жовтня 2018 року Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Троїцької селищної ради Луганської області [PERSON] має на утриманні сина [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки № 2239 від 11 грудня 2018 року Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Троїцької селищної ради Луганської області [PERSON] зареєстрований в [INFO], б. № 12, разом зі своїм сином [PERSON] (а.с. 61). Також відповідачем було надано платіжні документи про виконання грошових зобов`язань по кредиту та переказу коштів на картковий рахунок, копії фотокарток дозвілля з його сином, а також витяг з трудової книжки [PERSON] та акт комісії у складі місцевого депутата від 10 грудня 2018 року про фактичне місце проживання [PERSON] в смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, вул. Висока, б. № 12 (а.с. 32-112, 116-117). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчивши доводи відповідача, суд приходить до висновку, що обставини, на які він посилається, не підтверджені належними та допустимими на те доказами. Зокрема, перерахунок грошових коштів відповідачем на картковий рахунок, мали разовий характер і не вбачається систематичності таких транзакцій, крім того особу, яка отримала зазначені кошти, згідно наданих відповідачем матеріалів, суду ідентифікувати не представилось можливим. Більшість таких квитанції підтверджують саме виконання відповідачем кредитних зобов`язань, а не переказ коштів на утримання дитини. Відомості про переписку позивача з відповідачем також не несуть доказової бази про належне утримання відповідачем дитини, така переписка є приватною справою сторін та відображає їх особисті відносини один між одним, які не відносяться до даної справи. Знаходження на утримання відповідача його батька також не підтверджено жодним належним доказом. Наявність у відповідача кредитних зобов`язань також не має відношення до даної справи. Таким чином, враховуючі усе вищезазначене, судом не вбачається обґрунтованих підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати свою дитину та сплачувати аліменти. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобовязані виховувати дітей, піклуватися про їх здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батька, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, вирішуючи позовні вимоги, враховує наявність у відповідача дитини, яку він повинен забезпечувати та надавати матеріальну допомогу матері дитини, на утриманні якої вона знаходиться. При цьому, суд вважає заявлений позивачем до стягнення розмір аліментів таким, що буде відповідати інтересам дитини та забезпечить у певній мірі її потреби. Таким чином, враховуючи, що дитина позивача знаходиться на її утриманні, чого відповідачем у судовому засіданні спростовано не було, оскільки відповідач по справі, батько дитини, хоча і приймає участь у вихованні та утриманні дитини, однак на думку суду у повній мірі належної матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідача аліменти на утримання його дитини на користь позивача у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи з дня подання до суду даної позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку. Також суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору, який позивач повинен був сплатити при поданні позову даного характеру, тобто 768 грн 40 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного ст.ст. 180, 182 СК України,

Outcome: approved