Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

До суду звернулась позивачка з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно. Позивачка просить визнати за нею право власності за набувальною власністю на житловий будинок [ADDRESS]. Раніше даний житловий будинок належав [PERSON], з якою позивачка домовилась, що вона купує у неї спірний житловий будинок за обумовлену ціну і перейде в нього проживати. Свідками даної домовленості були односельці та працівники сільської ради, в присутності яких позивачка передала [PERSON] кошти за житловий будинок, але дана угода у нотаріуса не була посвідчена за відсутності у [PERSON] правовстановлюючих документів. Право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями не реєструвалось, позивачка одразу вселилась у спірний будинок і до цього часу в ньому проживає. Зараз їй необхідно отримати житлово-комунальну субсидію, але вона цього зробити не може через відсутність у неї документу про право власності на житловий будинок в якому вона проживає. Місце проживання [PERSON] позивачці не відоме, як і не відомо їй, чи жива вона взагалі. За вищевикладених обставин позивачка вимушена звернутись з даним позовом до суду для вирішення питання власності придбаного нею житлового будинку з надвірними будівлями. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, у встановленому законом порядку повідомлений про розгляд справи, надав заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні позову покладається на розсуд суду. Судом по справі встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженка с.Хрещате Козелецького району Чернігівської області, проживає і є зареєстрованою в с.Наумівка Корюківського району Чернігівської області, що підтверджується паспортом громадянина України [NUMBER] виданим 10 квітня 1996 року Корюківським РВ УМВС України в Чернігівській області. З 11 квітня 2006 року позивачка проживає і є зареєстрованою в житловому будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою Корюківської міської ради №153 від 12 березня 2018 року. Раніше даний житловий будинок належав [PERSON], з якою позивачка домовились, що вона купує у неї спірний житловий будинок за обумовлену ціну і перейде в нього проживати. Свідками даної домовленості були односельці та працівники сільської ради, в присутності яких позивачка передала [PERSON] кошти за житловий будинок, а вона їй передала будинок, але дану угоду вони у нотаріуса не посвідчили за відсутності у [PERSON] правовстановлюючих документів. [PERSON] лише написала позивачці власноруч розписку про отримання коштів та про продаж їй будинку, яка була посвідчена 25 квітня 2006 року Наумівською сільською радою Корюківського району Чернігівської області. Право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями не реєструвалось, бо згідно діючого на час його будівництва, право власності в сільській місцевості реєструвалось в по-господарській книзі сільської ради. В по-господарській книзі Наумівської сільської ради був відкритий номер на вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями. 11 квітня 2006 року позивачка вселилась в спірний житловий будинок, з цього часу вона постійно проживає в спірному будинку і є в ньому зареєстрованою, одразу після її вселення Наумівська сільська рада відкрила на позивачку особовий рахунок на спірну садибу, а пізніше, 25 квітня 2006 року, вона віддала [PERSON] кошти за будинок та отримала від неї розписку. Проживаючи в даному житловому будинку позивачка право власності також не реєструвала, вважала, що вона є власником спірного житлового будинку, бо на неї відкритий особовий рахунок в по-господарській книзі. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Спірний будинок був побудований у 50-х роках минулого століття, коли питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року №8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків». Згідно зі статтею 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, підставами виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року №56, передбачалося обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджували право приватної власності. Відповідно до ст.344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкодавцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною власністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Проживаючи в спірному житловому будинку з 11 квітня 2006 року позивачка фактично ним з цього часу володіє, сплачує комунальні послуги та страхові внески, здійснювала його ремонт, тобто відкрито володіє спірним житловим будинком 12 років. Зважаючи на викладене вище, з'ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать вимогам діючого законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню. Згідно довідки Корюківського районного комунального підприємства «Рампа» бюро технічної документації спірний житловий будинок закінчений будівництвом на 100%, має 50% зносу, житлова площа будинку становить 18,10 м.кв., загальна площа 50,30 м.кв., є надвірні будівлі: сарай, погреб. Інвентаризаційна вартість спірної садиби становить 77666,00 грн., що і є ціною позову. Судові витрати залишити за позивачкою. Враховуючи викладене,

Outcome: approved