Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області звернулося ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії - Вінницького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.08.2008 позивач і відповідач уклали кредитний договір за № 8151, згідно якого [PERSON] надано кошти у сумі 215000 грн. на споживчі потреби зі сплатою 22 % річних на строк 10 років з кінцевим терміном повернення 31.07.2018. Умовами договору передбачено, що відповідач зобов'язаний починаючи з 01.09.2008 щомісячно не пізніше 1 числа відповідного місяця вносити плату по кредиту рівними частинами 1791,67 грн., а також не пізніше 30 числа кожного місяця сплачувати відсотки. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки від 08.08.2008, предметом якого є житловий будинок, за адресою: [ADDRESS], а також земельна ділянка під вказаним будинком, які належать [PERSON] Вартість предметів іпотеки становить 360067 грн., з яких 45972 грн. - земельна ділянка, 314095 грн. - житловий будинок. Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим, у нього виникла кредитна заборгованість на суму - 317759,24 грн., яка стягнута з нього рішенням суду у справі № 2-483/11 від 27.09.2011. Разом з тим, [PERSON] продовжує ухилятися від виконання своїх обов'язків, а тому станом на 01.05.2017 його заборгованість перед позивачем становить 628589,34 грн. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить звернути стягнення на предмети іпотеки, а саме: земельну ділянку площею 0,0807 га, кадастровий [NUMBER] і житловий будинок, які знаходяться, за адресою: [ADDRESS], встановити початкову ціну реалізації предметів іпотеки та надати їх в оперативне управління ПАТ «Державний ощадний банк України». Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов, проти заочного розгляду не заперечив. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча своєчасно належним чином повідомлений про дату і час слухання справи і відомостей про причину своєї неявки до суду не надав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 206, ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що сторони уклали договір за № 8151 згідно умов якого [PERSON] надано кредит на суму 215000 грн., строком на 10 років, відсотковою ставкою 22 % річних, кінцевим терміном повернення заборгованості 31.07.2018 (а.с. 5 - 8). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав та надав відповідачеві грошові кошти, а він їх отримав і використовував на власні потреби, однак порушив свої зобов'язання та у строк визначений договором кошти позивачу не повернув. Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області за № 2-438/11 від 29.07.2011, з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором на суму 317759,24 грн. (а.с. 27 - 29). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно договору іпотеки від 08.08.2008, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 8151 [PERSON] передав позивачу у іпотеку житловий будинок загальною площею 92,9 кв.м., житловою площею 58,7 кв.м., розташований, за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,0807 га, кадастровий [NUMBER], яка розташована за вказаною адресою (а.с. 12 - 13). Право власності [PERSON] на вказані об'єкти нерухомості підтверджується договором купівлі-продажу від 13.11.2007, витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно № 16639988 від 13.11.2007, № 18807409 від 14.05.2008 (а.с. 14 - 16), державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.07.2008, виданим Тульчинською міською радою Вінницької області (а.с. 17). Відповідно до ст. ст. 526, 527,530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Пунктом 1 ст. 1054 ЦК України, встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 01.05.2017, у відповідача наявна заборгованість у сумі - 628589,34 грн., до якої входять: основний борг - 213321,81 грн., відсотки за користування кредитом - 166869,28 грн., пеня - 234959,05 грн., 3 % річних - 7039,62 грн., інфляційні витрати - 6399,58 грн. (а.с. 18 - 24). Також, ПАТ «Державний ощадний банк України» 26.04.2017 звертався до відповідача з письмовою вимогою про погашення заборгованості (а.с. 29). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. У відповідності до ст. 1039 ЦК України, майно, що є предметом договору застави, може бути передане в управіління. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку», визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Внаслідок порушення з боку відповідача умов повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, у нього перед позивачем виникла прострочена заборгованість. Згідно абз. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Зазначена процедура продажу передбачає укладення іпотекодержателем договорів купівлі-продажу з іншою особою від свого імені без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Вимогами ст. 6 Закону України «Про іпотеку», визначено, що якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Згідно з абз.7 ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 зазначеного Закону вбачається, що у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Відповідно до ч. 6 ст. 38 зазначеного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України у постановах від 27.05.2015 у справі № 6-61цс15; від 09.12.2015 у справі № 6-2479 цс15; від 08.06.2016 у справі № 6-1239цс16. Таким чином, суд вважає можливим зазначити ціну продажу предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час продажу. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що обставини викладені в позовній заяві знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції представника позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 3200 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved