Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

До Харківського районного суду Харківської області звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна про визнання договорів дарування недійсними та повернення сторін до первісного стану. Заявою від 25.05.2017р. позовні вимоги було уточнено та викладено у такій редакції: 1) визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 серпня 2015 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т. Д., р.№ 1152, повернувши сторони у первісний стан шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєсєди Т.Д. про державну реєстрацію права власності індексний номер 23653933 від 13.08.2015р.; 2) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1500га., яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 серпня 2015 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., р.№ 1155, повернувши сторони у первісний стан шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєсєди Т.Д. про державну реєстрацію права власності індексний номер 23653933 від 13.08.2015р. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, на підтвердження чого наводить обставини, які вказують на її помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Позивач зазначає, що є пенсіонеркою, тривалий час з 2002 року має ІІ групу інвалідності загального захворювання (згідно довідки № 063017), за весь цей час перенесла низку тяжких операцій, систематично перебувала на стаціонарному лікуванні, має хронічні хвороби. Зазначені обставини підтверджуються, зокрема виписками із медичної карти хворого (виписка № 2.503, виписка від 06.10.2016р.). Влітку 2015 року позивачу було поставлено діагноз цукровий діабет, ІІ тип, середнього ступеню тяжкості, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна змішана енцефалопатія ІІ ступеня з лікворно-венозною дистензією, астенічним синдромом (відповідно до виписки з історії стаціонарної хвороби №533), що потребувало значних матеріальних витрат. Тому позивач самостійно вже не могла продовжувати себе забезпечувати, а тому відповідач запропонував надавати їй матеріальну допомогу, догляд, сплачувати за комунальні послуги та ліки взамін на те, що вона подарує йому дім та земельну ділянку. Однак, як зазначає позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував, допомоги не надає й досі, від спілкування ухиляється. Після укладення спірного договору дарування позивач продовжує проживати у будинку, сплачує за комунальні послуги та підтримує його у належному санітарно-технічному стані. Відповідач переїзд до будинку не здійснював та не проживає у ньому. Фактична передача майна не відбувалася, адже позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяви, згідно якої просить справу розглянути за їх відсутністю, при цьому позивач зазначила, що позовні вимоги з урахуванням уточненої заяви підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення судом заочного рішення по даній справі в порядку ст. 231 ЦПК України. Представник позивача до суду не з'явилася, надала до суду заяву, згідно якої підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Також, у попередніх судових засіданнях та додаткових поясненнях пояснила, що на момент укладення спірного правочину позивач була інвалідом ІІ групи, пенсіонером, тяжко захворіла, потребувала допомоги, стороннього догляду, є сиротою - все це перешкоджало їй повністю розуміти суть та зміст договору. Відповідач обіцяв позивачу догляд, матеріальну допомогу, харчі та медикаменти, однак після укладення оспорюваних договорів дарування допомоги не надавав, відмовився від спілкування взагалі. У позивача було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачеві належної їй частини будинку. Внутрішнє волевиявлення позивачки щодо відчуження спірної квартири на користь Відповідача, полягало в оформленні з останнім договору довічного утримання, а не договору дарування, тобто, внутрішня воля Позивачки щодо обставин, які мають істотне значення, не відповідала зовнішньому прояву такої волі, а саме, укладеному договору дарування замість договору довічного утримання, що стало можливим внаслідок помилки зі сторони Позивачки про природу вчинюваного нею правочину, прав та обов'язків його сторін. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про, що свідчить оголошення дані у газеті «Слобідський край» від 10.06.2017р., причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача та представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Тетяна Дмитрівна надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Свідок [PERSON] підтвердила пояснення позивача та її представника щодо наявності хронічних захворювань, постійних операцій протягом останніх 1,5-2 роки у зв'язку з кишковою непрохідністю та постійними абсцесами, що вимагають оперативного втручання, а також той факт, що влітку 2015 року у позивача діагностовано цукровий діабет та її у вересні 2015 року було вже госпіталізовано у гострому кризовому стані, однак відповідач жодної допомоги не надав, навіть не приходив до лікарні. Свідок [PERSON] пояснила суду, що тривалий час була сусідкою позивача та дуже часто відвідує позивача, допомагає по господарству, купляє ліки. Підтвердила те, що відповідач разом з дружиною умовляли позивача передати їм будинок взамін на догляд, матеріальну допомогу та лікування. Весь час позивач проживає одна, відповідач до її будинку не вселявся та в ньому не проживав. Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 13 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори дарування житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, [ADDRESS], та який посвідчений приватним нотаріусом Харківського Міського Нотаріального округу Бєсєдою Т. Д., р.№1152, а також договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, [ADDRESS], та посвідчений приватним нотаріусом Харківського Міського Нотаріального округу Бєсєдою Т. Д., р.№1155. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно, до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування, волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. В даному випадку позивачем та її представником в судовому засіданні доведено, що позивач з 2002 року є інвалідом 2 групи (згідно довідки №063017), на момент підписання оспорюваного правочину в силу похилого віку та стану здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги - їй виповнилося 67 років, вона страждала низкою хронічних захворювань, в той період (літо 2015 р.) захворіла на цукровий діабет, ІІ тип, середньої ступені тяжкості, діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна змішана енцефалопатія ІІ ступеня з лікворно-венозною дистензією, астенічним синдромом (відповідно до виписки з історії стаціонарної хвороби №533), неодноразово перебувала на лікуванні (згідно з виписками із медичної карти хворого: виписка № 2.503 та виписка від 06.10.2016 р.) та потребувала медичної допомоги. Судом враховується, що позивач є юридично необізнаною людиною похилого віку. Судом встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжує проживати у спірному будинку, що підтверджується актом депутата Безлюдівської селищної ради [PERSON], тобто передача будинку фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я позивач потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги. Судом приймаються як достовірні докази по справі покази свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили тяжкий стан здоров'я позивачки, та те, що напередодні укладення договору дарування позивачці поставили діагноз цукровий діабет, вона перебувала у скрутному матеріальному становищі, а її син разом з невісткою умовляли позивача передати будинок взамін на догляд, матеріальну допомогу, але після укладення оспорюваних договорів припинили спілкування та жодної допомоги не надають. Договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов'язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Оспорювані договори дарування суперечать дійсній волі Позивачки, яка мала намір укласти договір довічного утримання, так як була людиною похилого віку, мала проблеми із здоров'ям, а тому потребувала постійного догляду та допомоги, а відтак має місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України (далі - ВСУ), висловленою у Постанові ВСУ від 18.06.2014р. по справі №6-69цс14. Позивач укладала договір дарування під впливом помилки, адже вважала, що підписуючи оспорювані правочини, відповідач бере на себе зобов'язання здійснювати догляд позивачки, забезпечувати її побут, піклуватися її здоров'ям. Тобто, позивач помилялася відносно правового характеру правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Правомірність вимог Позивачки підтверджується й правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 03.03.2016р. у справі № 6-1364цс15, Постанові ВСУ від 02.12.2015р. по справі № 6-2087цс15, Постанові ВСУ від 18.06.2014р. по справі № 6-69цс14. Таким чином, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 березеня 2016 року (справа №6-93цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним; істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, проаналізувавши та дослідивши надані суду сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання оспорюваних правочинів від 13.08.2015 р. недійсним підлягають задоволенню.

Outcome: approved