Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] із вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Давид», де в обґрунтування позовних вимог зазначається, що згідно наказу № 6 від 23.11.2003 року позивач прийнята на посаду головного бухгалтера в ТОВ «Фірма» Давид», про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Ще 28.02.2013 року остання виконувала посадові обов'язки та в цей день саме звітувала в Броварській ОДПІ, 01 березня 2013 року раптово захворіла про що повідомила керівництво на роботі по телефону. Через деякий час позивач випадково дізналась про те, що її звільнено з роботи. Трудову книжку на усні неодноразові вимоги позивачу не видано, з наказом не ознайомлено. Лише 02 вересня 2013 року донька позивача на підставі довіреності отримала трудову книжку та проведено остаточний розрахунок. Відповідно видаткового касового ордеру серія 01 АААА № 181155 від 02 вересня 2013 року [PERSON] виплачено заробітну плату за другу половину лютого 2013 року в розмірі 2 236,48 грн. та відповідно видаткового касового ордеру серія 01 АААА № 181157 виплачено відпускні за невикористану відпустку за період з 01.07.2012 року по 28.02.2013 року в розмірі 2 598,22 грн. Саме в цей день, 02 вересня 2013 року, позивачу стало відомо, про те, що відповідач звільнив її із займаної посади, головного бухгалтера за недовіру (ст. 41, п. 2 Кодексу законів про працю України), про що 28.02.2013 року зроблено відповідний запис у трудову книжку. [PERSON] не погоджується із такою підставою звільнення, оскільки вважає, що зазначена підстава не відповідає обставинам справи та прямо вказує на владну управлінську поведінку роботодавця над своїм підлеглим. У зв'язку із викладеним, позивач просила визнати незаконними дії відповідача щодо її звільнення, визнати незаконним наказ про звільнення та зобов'язати відповідача поновити її на посаді головного бухгалтера. Також просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який згідно розрахунків, що надані до позову за період з 01.03.2013 року по 26.11.2013 року складає 52 120,05 грн. У зв'язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудового договору, та безпідставного систематичного порушення прав позивача, вважає що їй завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 5 000 грн. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] доводи позову підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача Гелхвіідзе Д.Р. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, крім того, просив також відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку із пропуском строку на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до наказу №3 від 01.03.1998 року [PERSON] прийнята бухгалтером за сумісництвом у ТОВ «Давид», а наказом №6 від 23.11.2001 року [PERSON] переведена із сумісництва на основне місце роботи головного бухгалтера. Згідно наказу №1 від 28.02.2013 року [PERSON] звільнена з посади головного бухгалтера у зв'язку із втратою довіри, відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Матеріалами справи встановлено, що представник позивача за довіреністю, [PERSON], 02.09.2013 року отримала трудову книжку [PERSON] та заробітну плату за другу половину лютого 2013 року в розмірі 2 236,48 грн. відповідно видаткового касового ордеру серія 01 АААА № 181155 від 02 вересня 2013 року і згідно видаткового касового ордеру серія 01 АААА № 181157 відпускні за невикористану відпустку за період з 01.07.2012 року по 28.02.2013 року в розмірі 2 598,22 грн. Зазначені обставини сторони у судовому засіданні підтвердили. Відповідно до вимог п. 2 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Згідно із п.28 ч.3 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148,149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим, при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Із змісту наказу №1 від 28.02.2013 року вбачається, що 28.02.2013 року [PERSON] на прохання керівника категорично відмовилась надати пояснення щодо неправильного ведення бухгалтерського обліку згідно аудиторського звіту і заявила, що вона не буде підкорятись керівнику. Крім того, [PERSON] відмовилась надати первісні документи бухгалтерського обліку, а саме: документи, пов'язані з внесенням учасниками внесків до статутного капіталу та їх відображення у фінансовій звітності фірми, документи обліку товарно-матеріальних цінностей щодо придбання основних засобів та багато ін. Разом з тим, представником відповідача у судовому засіданні не доведеного того факту, що всі перелічені документи станом на 28.02.2013 року знаходились у позивача, яка займала посаду головного бухгалтера, враховуючи ті обставини, що на той час у судах різних інстанцій перебували та перебувають на даний час судові справи між товариством та спадкоємцями одного з учасників товариства [PERSON], про що не заперечувала жодна із сторін. Крім того, як вбачається, із копії аудиторського звіту від 08.06.2012 року, для здійснення вказаної перевірки керівництвом товариства були передані ряд документів, однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, які саме документи передавались та приймались та чи було відомо про це [PERSON] Представник відповідача стверджує, що позивач порушила правила ведення операцій з матеріальними цінностями, навмисно не відображала в бухгалтерській звітності про заборгованість учасників по внескам до статного фонду, про що і зазначено в аудиторському звіті від 08.06.2012 року. Однак, у вказаному аудиторському звіті не встановлено, ким конкретно здійснено дії, які призвели до встановлених у звіті обставин, а також щодо таких обставин до цього часу йдуть судові спори та відповідачем не надано жодного судового рішення, де було б встановлено неправильність ведення позивачем бухгалтерського обліку, що призвело до матеріальних втрат. Крім того, згідно наказу про звільнення, вбачається, що підставою для звільнення послужила відмова позивача надати пояснення щодо аудиторського звіту, а не неправильність ведення бухгалтерського обліку. Однак, до матеріалів справи не надано жодного доказу про те, що такі пояснення витребовувались, оскільки позивача навіть не ознайомлювали із аудиторським звітом від 12.06.2012 року, що підтверджується матеріалами справи. Виходячи з викладеного, вбачається, що між сторонами виник конфлікт внаслідок судових спорів між товариством та спадкоємцями одного із засновників товариства, однак, підстави, зазначені у наказі про звільнення є надуманими, жодними доказами не підтверджені, тому оскаржуваний наказ про звільнення слід визнати незаконним. При цьому, наслідком дій відповідача щодо звільнення позивача є прийняття оскаржуваного наказу від 28.02.2013 року, який на думку суду, є незаконним, тому не має потреби ще й визнавати дії відповідача щодо безпідставного звільнення незаконними. Посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом є необґрунтованими та безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно із ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як встановлено вище, представник позивача отримала трудову книжку та розрахунок при звільненні 02 вересня 2013 року. Посилання представника відповідача на те, що про звільнення та підстави звільнення позивачу було відомо значно раніше, а також те, що товариство відправляло поштою копію наказу про звільнення, однак, позивач умисно не отримувала кореспонденцію, суд не може взяти до уваги, оскільки нормою ст. 233 КЗпП України чітко визначено строки звернення до суду із заявою у справі про звільнення. Отже, місячний строк починається із 02.09.2013 року. Акти, складені 28 лютого 2013 року о 13 год. 30 хв. про те, що [PERSON] відмовилась ознайомитись із наказом від 28.02.2013 року, спростовуються змістом самого наказу, де зазначено, що о 10 год. 30 хв. [PERSON] відмовилась надавати пояснення щодо аудиторського звіту та відмовилась надати документи керівнику, після чого пішла на обід і на роботу не повернулась. Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2013 року позовна заява [PERSON] про визнання незаконним дій відповідача щодо безпідставного звільнення, залишено без розгляду на підставі п.2 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Позовна заява подана 02.10.2013 року, тобто в місячний строк з дня отримання трудової книжки. У судовому засіданні позивач пояснила, що за захистом своїх прав щодо незаконного звільнення звернулась до адвоката [PERSON] та 21 вересня 2013 року уклала із нею Угоду про надання правової допомоги №77/13. При подачі позову до суду адвокат [PERSON] не виконала вимог ст. 119 ЦПК України, тому позов залишено без розгляду. Однак, новий позов щодо поновлення на роботі поданий позивачем до суду 27 листопада 2013 року, тобто на наступний день після постановлення ухвали про залишення позову без розгляду. Таким чином, вказані обставини суд вважає поважними причинами пропуску строку на звернення до суду із заявою про поновлення на роботі, оскільки строк пропущено не з вини позивача, а у зв'язку із недоліками роботи адвоката, який надає правову допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із розрахунками позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2013 року по 26.11.2013 року складає 52 120,05грн. і суд погоджується із такими розрахунками. Оскільки позивач просив стягнути середній заробіток саме за такий період, тому виходячи із норми ст. 11 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 52 120,05грн. Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач, посилаючись на завдану діями відповідача ТОВ «Фірма «Давид» моральну шкоду, зазначає, що зазнала значних моральних страждань внаслідок її незаконного звільнення і це спричинило негативні зміни в звичайних умовах її життя, що потягнуло за собою погіршення здоров'я та перебування у лікарні, постійний психологічний дискомфорт через усвідомлення можливих проблем при подальшому працевлаштуванні, необхідність витрачання часу та коштів для захисту своїх прав та ін. Однак, вищенаведене позивачем доведено не в повному обсязі, тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме, у розмірі відшкодування 2 000 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial