Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

До суду звернулися [PERSON] та [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок, просили визнати за ними право власності на житловий будинок № 48 по вулиці Жовтня в селі Трихати Миколаївського району Миколаївської області загальною площею 96,4 кв. м. по 1/2 частині за кожним. Свої позовні вимоги позивачі мотивували тим, що в березні 2006 року між їхнім батьком [PERSON] та відповідачкою, було досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку № 48 по вулиці Жовтня в селі Трихати Миколаївського району Миколаївської області. Після домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, відповідачка передала [PERSON] ключі від будинку, технічний паспорт на нього, розрахункові документи по сплаті комунальних платежів, а [PERSON] в свою чергу розрахувався з нею. Після цього останній подарував будинок синам, а вони вселилися до нього. З того часу позивачі фактично проживають у [INFO], сплачують усі необхідні комунальні платежі та здійснюють витрати на ремонт та утримання будинку. Захистити свої права інакше як в судовому порядку позивачі не мають можливості через той факт, що договір купівлі-продажу між їхнім батьком та відповідачкою так і не було укладено. Представник позивачів [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з клопотанням розглядати справу у його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, однак надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. В березні 2006 року між батьком позивачів [PERSON] та відповідачкою [PERSON], було досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку № 48 по вулиці Жовтня в селі Трихати Миколаївського району Миколаївської області. Після цього, відповідачка передала [PERSON] ключі від будинку, технічний паспорт на нього, розрахункові документи по сплаті комунальних платежів, а [PERSON] в свою чергу розрахувався з нею. Після цього [PERSON] подарував зазначений житловий будинок позивачам і вони вселилися до нього. З того часу позивачі фактично проживають у [INFO], сплачують усі необхідні комунальні платежі та здійснюють витрати на ремонт та утримання будинку. Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок належав відповідачці [PERSON] на підставі договору дарування від 24 травня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] Право власності на спірний будинок було зареєстровано відповідачкою 06 червня 2001 року у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації відповідно до встановленого законом порядку. Проаналізувавши встановлені по справі обставини і визначені відповідно до них правовідносини суд виходить з такого. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. У відповідності до ч. 1 ст. 344 ЦК України (який набрав чинності 01.01.2004 року) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно пунктів 1,8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження, а відтак є доведеним факт добросовісного заволодіння позивачами житловим будинком № 48 по вулиці Жовтня в селі Трихати Миколаївського району Миколаївської області. Подальше володіння цим будинком також є відкритим та безперервним понад 10 років. Таке володіння визнається та не оспорюється відповідачкою у справі, а також й іншими особами. Відповідно до ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved