Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в с. Тимонове Троїцького району Луганської області, вул. Молодіжна, б. № 9. Між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу належного відповідачці вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Позивачем було передано відповідачці домовлену суму за відчуження належного їй зазначеного вище нерухомого майна у розмірі 22\~000 гривень, про що було вчинено відповідну розписку та договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року. При цьому, на даний час позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку. Позивач просить суд визнати за ним право власності на вказане домоволодіння. Позивач до суду не зявився, просив справу розглянути без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, про що надав заяву. Відповідачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить дану справу розглянути без її участі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом було встановлено, що дійсно згідно договору дарування від 24 грудня 2004 року [PERSON] набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в с. Тимонове Троїцького району Луганської області, вул. Молодіжна ([PERSON]), б. № 9, який складається: А1- житловий будинок; І, Б, В сараї; Д, Е, Ж сараї; З навіс; Г убиральня; 1-3 - огорожа. Між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу належного відповідачці вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Позивачем було передано відповідачці домовлену суму за відчуження належного їй зазначеного вище нерухомого майна у розмірі 22\~000 гривень, про що було вчинено відповідну розписку та договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2016 року. При цьому, на даний час позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки відповідачка зареєструвала так як вимагало на той час чинне законодавство договір дарування даного нерухомого майна, однак до теперішнього часу не зареєструвала саме домоволодіння у встановленому законом порядку і на даний час відмовляється зробити вказане, мотивуючи свою відмову браком коштів та часу для цього. З огляду на вищезазначене, позивач домовився з відповідачкою щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу належного відповідачці вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшло вказане вище нерухоме майно, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення зазначеного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. Даний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у звязку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 328, 334, 638, 655 ЦК України,

Outcome: approved