Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

До суду із позовом звернулась Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області в особі представника Спіжавка Т.Г., в якому просила визнати незаконним рішення 27 сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради від 21 червня 2001 року «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безплатно з подальшим викупом», скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.07.2004 року виданого виконкомом Веренчанської сільської ради серії САА №400297, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37020575 від 12.09.2017 року прийнятого державним реєстратором. Також просила скасувати запис про право власності на нерухоме майно в розділі «Актуальна інформація про право власності» за №22277385 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також вирішити питання про судові витрати. На обґрунтування\~зазначених позовних\~вимог позивач\~посилався на те, що в жовтні 2017 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області дізналася про те, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності за відповідачем була завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно САА 400297, видана 15.07.2004 року виконкомом Веренчанської сільської ради, публікація в газеті «Голос краю» та зведений оціночний акт від 22.06.2001 року. Відповідно вважає, що виникнення права власності за відповідачем на нерухоме майно є незаконним, а свідоцтво про право власності на нерухоме майно та його державна реєстрація підлягає скасуванню. Позивач в позові зазначає те, що підставою видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно було рішення сесії Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Відповідно до вказаного рішення «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом» вирішено передати квартиру [PERSON] в оренду з подальшим викупом строком на 10 років з видачею технічного паспорту і свідоцтва про право власності, оформити право власності на вказану квартиру з видачею свідоцтва про право власності на квартиру. Однак вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.05.2005 року [PERSON] (мама відповідача [PERSON] ) визнана винною за ч.5 ст.191 КК України, ч.1 ст.366 КК України, ч.3 ст.358 КК України. Вироком встановлено, що [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ - рішення сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради про передачу в безоплатну оренду квартири [ADDRESS] своїй доньці з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності на квартиру. [PERSON] підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки Веренчанської сільської ради, хоча на сесії це питання не розглядалось. Крім того, остання звернулась до Заставнівського бюро технічної інвентаризації із заявою про оформлення свідоцтва про право власності та користуючись службовим становищем [PERSON] , надавши підроблене рішення сесії, отримала бланк свідоцтва про право власності, яке в подальшому дала на підпис повноважному на той час голові сільської ради. Згодом, рішенням 18 сесії 25 скликання від 19 грудня 2008 року за заявою [PERSON] визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видане на імя [PERSON] , закрито номер у по господарській книзі. Незважаючи на це через 9 років відповідач [PERSON] , надаючи довіреність на вчинення дій від свого імені матері [PERSON] , зареєструвала спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З цих підстав вважає, що рішення сесії сільської ради від 21.06.2001 року є незаконним, а проведена на його підставі державна реєстрація свідоцтва про право власності, запис про право власності та саме рішення про реєстрацію підлягають скасуванню. Ухвалою суду від 27.02.2018 року, з метою захисту інтересів держави та суспільства в особі територіальної громади с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, відповідно до заяви про вступ прокурора в справу, залучено Кіцманську місцеву прокуратуру. Відповідачем [PERSON] надано суду відзив на позовну заяву відповідно до якого остання не визнала позовні вимоги в повному обсязі та зазначила наступне. Із матеріалів справи вбачається, що оскаржуване позивачем рішення прийнято безпосередньо позивачем, а виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. У зв`язку з тим, що позивачем оскаржується рішення та свідоцтво, яке прийняте безпосередньо ним та виконавчим комітетом Веренчанської сільської ради, тому належними відповідачами у даній справі є саме Веренчанська сільська рада та виконавчий комітет Веренчанської сільської ради, а не [PERSON] , яка оскаржуваного позивачем рішення не приймала, а також не видавала свідоцтва, а тому не може бути відповідачем у цій справі. Крім того у відзиві зазначає те, що позовні вимоги Веренчанської сільської ради ґрунтуються на протиправності дій Держреєстратора як суб`єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у зв`язку з недотриманням ним вимог Порядку, а саме проведення державної реєстрації права власності. Однак позивач замовчує той факт, що первинна реєстрація даного нерухомого майна проведена, ще 15 липня 2004 року Заставнівським районним бюро технічної інвентаризації. Тому вважає, що в даній частині вимог позивача до відповідача суд повинен відмовити за безпідставністю, як такі, які пред`явлені знову до неналежного відповідача. Відповідач не перебувала ні в яких правовідносинах з позивачем, та у силу закону не може нести цивільну відповідальність замість державного реєстратора та Заставнівського районного бюро технічної інвентаризації. Крім того, на думку позивача безпідставним є допуск прокурора до участі в справі, оскільки не встановлено порушення прав та законних інтересів держави в особі сільської ради. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Також пояснив, що оригінал Свідоцтва про право власності виданого на ім`я [PERSON] було вилучено в ході проведення досудового розслідування в рамках кримінальної справи в якій мати відповідача [PERSON] була засуджена за підробку рішення сесії Веренчанської сільської ради, яке стало підставою видачі Свідоцтва. Достовірно знаючи, що Свідоцтво видане безпідставно та незаконно [PERSON] діючи в інтересах [PERSON] провела реєстрацію права власності. Прокурор в судовому засіданні вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Крім того, на даний час СВ Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області проводить досудове розслідування кримінального провадження по факту незаконної реєстрації права власності на спірну квартиру. В судовому засіданні відповідач та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав викладених в відзиві на позовну заяву. Також додали, що реєстрація права власності за відповідачем проведена в 2004 році, а тому позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Також не заперечили того факту, що саме мати відповідача за її дорученням в 2017 році здійснила реєстрацію права власності за [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення прокурорів, відповідача та представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis\~mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West\~Alliance\~Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: -втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; -якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів; -втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy u Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року прийнято рішення про передачу квартири [ADDRESS] [PERSON] в оренду безоплатно з подальшим викупом строком на десять років із видачею технічного паспорта і свідоцтва про право власності на житло. Оформлено право власності на вказану квартиру та видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Крім того, зобов`язано [PERSON] зареєструвати зазначене свідоцтво в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації (а.с. 12). Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.07.2004 року, а саме на квартиру [ADDRESS] , власником зазначеного майна є [PERSON] (а.с. 18). Підставою для видачі зазначеного Свідоцтва було рішення XXVII сесії XXIII скликання Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Зазначене Свідоцтво зареєстровано в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації реєстровий №522 15.07.2004 року за номером 400297. Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.05.2005 року (а.с. 13) [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] , визнано винною за ст.15 - ч.5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.3 ст.358 КК України та призначено покарання. Як вбачається з вказаного вироку в липні 2001 року [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року про передачу в безоплатну оренду квартири [ADDRESS] , своїй доньці [PERSON] , з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності останньої на квартиру. [PERSON] підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки. Крім того, остання 14.07.2004 року звернулася до Заставнівського РБТІ із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на цю квартиру, надавши раніше підроблене нею рішення сільської ради від 21.06.2001 року. Як вбачається з рішення Веренчанської сільської ради від 19.12.2008 року (а.с. 17), на підставі заяви [PERSON] (а.с. 118), визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (видане 15.07.2004 р.) на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , а також закрито номер у по господарській книзі, який закріплений за [PERSON] . Згідно п. 1.1 Рішення Веренчанської сільської ради від 26.04.2011 року №161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради» (а.с. 134) відмінено Рішення 27 сесії 23 скликання від 21.06.2001 року «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом». Як пояснив в судовому засіданні будучи допитаним в якості свідка сільський голова [PERSON] , то вказаний об`єкт нерухомого майна знаходиться на балансі сільської ради. Раніше це була адміністративна будівля та на даний час вона не експлуатується, умов для проживання там не має. Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2017 року №37020575 (а.с. 24) на підставі заяви [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2017 року (а.с. 19) проведено реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на підставі вищевказаного рішення державного реєстратора. Як підставу виникнення права власності зазначено завірену копію втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер САА400297, виданий 15.07.2004 року, видавник виконком Веренчанської сільської ради; публікація в пресі про втрату правовстановлюючого документа, серія та номер -, виданий 31.08.2017 року видавник газета «Голос краю»; зведений оціночний акт, серія та номер -, виданий 22.06.2001 року, видавник Заставнівське РБТІ. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка начальник Заставнівського РБТІ суду пояснив, що в дійсності була проведення реєстрації квартири [ADDRESS] досить давно, однак в подальшому виявилось, що відчуження квартири відбулось з порушенням, а тому правоохоронні органи провели виїмку всіх документів, які підтверджували факт такої реєстрації. На підтвердження своїх слів надав суду протокол виїмки (а.с. 178-182). Таким чином, в судовому засіданні достеменно встановлено, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на ім`я [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] видано з порушенням та на підставі підробленого документу Рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Вироком суду від 26.05.2005 року, посилання на яке міститься вище, встановлено факт підробки [PERSON] зазначеного рішення. Вказана обставина в судовому засіданні не заперечувалась самим відповідачем. Відповідно до п.10 ч.2 ст.16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч.1 ст.21 ЦК України). Разом з тим, суд звертає увагу на ту обставину, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. На думку суду, позивач в особі Веренчанської сільської ради обрав неефективний спосіб захисту своїх порушених прав та повинен був звернутись до суду із віндикаційним позовом про витребування належного йому майна квартири [ADDRESS] від неналежного набувача [PERSON] . В судовому засіданні стороною відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності до вказаних правовідносин. З приводу цього суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, ст. 257 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ч.1 ст.261 ЦК України. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, ч.3,4 ст.267 ЦК України. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). На виконання вказаних вимог закону суд зазначає, що оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті, тому підстав для застосування позовної давності не має. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed