Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку терміном до трьох місяців. В судовому засіданні представник лікарні, підтримавши заяву, пояснив, що [PERSON] страждає на маячний розлад, висловлюючи маячні ідеї лише відносно матері, стан стабільний, без погіршення. Хоча внаслідок цього захворювання [PERSON] не становить небезпеки для себе та оточуючих, вона не спроможна задовольняти власні життєві потреби на достатньому рівні. Говорячи про власні життєві потреби йдеться не стільки про саму [PERSON], а про утримання і виховання дитини, оскільки дитина [PERSON] є залежною від неї. Під час обстеження [PERSON] усвідомленої згоди на госпіталізацію в психіатричний стаціонар не дала, будучи некритичною до власного стану. 18.01.2017 р. [PERSON] оглянута черговим лікарем, а 19.01.2017 р. - комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1, яка підтвердила обґрунтованість рішення про необхідність госпіталізації хворої та її лікування в умовах стаціонару. [PERSON] в судовому засіданні відмовилася від запропонованої госпіталізації в ХОПЛ № 1. Ствердила, що її мати [PERSON] з 1998 р. постійно проживала в Італії, приїжджаючи приблизно раз на рік приблизно на місяць. 28.12.2014 р. мати повернулась з Італії на більш тривалий час, поселилась у квартирі, у якій [PERSON] проживала разом із сином, після чого між [PERSON] та матірю почались конфлікти. Ствердила, що мати неодноразово намагалась помістити її у психіатричну лікарню, у т.ч. у примусовому порядку. З того часу [PERSON] намагалась уникати спілкування із матірю та конфліктів із нею, проживають окремо, хоча мати надає [PERSON] майнову допомогу. Припускаючи наявність у себе психічного захворювання, [PERSON] не вважає його тяжким та вважає відсутніми підстави для примусової госпіталізації. Щодо виховання та утримання дитини повідомила, що її син [PERSON], учень 2-го класу ЗОШ, якого вона виховує сама, дійсно часто пропускає заняття але по причині захворювань. [PERSON] займається лікуванням та вихованням дитини, дитина має задовільний рівень знань. Підстав для примусового лікування в умовах стаціонару не вбачає. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з аналогічних мотивів. Звертає увагу на те, що відомості про неадекватне сприйняття [PERSON] оточуючої дійсності, що виразилось у вихованні та утриманні дитини, отримані лише зі слів матері [PERSON] та обєктивно не підтверджені. [PERSON] належно задовольняє свої основні життєві потреби та належно дбає про дитину, хоча й у міру власних знань та досвіду. Прокурор покладається на думку суду у прийнятті законного рішення. Звертає увагу на те, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 31.10.2016 р. у справі №686/18436/16-ц, яке набрало законної сили 23.12.2016 р., було надано лікарю-психіатру [PERSON] дозвіл надати [PERSON] амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Однак, [PERSON] ухиляється від виконання даного рішення. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне. Заявником психічне захворювання [PERSON] станом на дату огляду діагностовано як маячний розлад, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів від 19.01.2017 р.. За поясненнями представника ХОПЛ №1 дане захворювання не прогресує, стан залишається стабільним. Представник заявника покликається на тяжкість даного психічного розладу, оскільки він впливає на здатність [PERSON] адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність. Згідно із ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Однак, з матеріалів справи такі обставини не вбачаються. Натомість, з висновку комісії лікарів-психіатрів вбачається, що на момент огляду [PERSON] є притомна, орієнтована усебічно, в мовний контакт вступає, на запитання відповідає по суті, мислення за темпом звичайне, послідовне, події власного життя викладає хронологічно, послідовно; на момент огляду ідей, які б досягали ступеню маячення не висловлює, галюцинацій, суїцідальних думок не виявляє. Надані [PERSON] у судовому засіданні пояснення за змістом, суттю і викладом відповідають такому опису. У висновку комісії лікарів-психіатрів зазначено, що внаслідок цього захворювання [PERSON] становить небезпеку для себе та оточуючих. Водночас, у судовому засіданні представник лікарні визнав, що проявів агресії чи ознак небезпеки для себе та оточуючих і сторони [PERSON] не спостерігалось, відомості про це були отримані зі слів матері [PERSON] [PERSON], з якою [PERSON] перебуває у напружених відносинах і лише відносно якої [PERSON] висловлює ідеї, що представником лікарні розцінюються як маячні. Суть ідей [PERSON], які розцінюються, зокрема, матірю, як маячні, зводяться до небажання [PERSON] врахувати думку матері щодо побутових питань, намагання вирішувати питання свого життя та життя своєї дитини на власний розсуд, який не характеризується девіантністю. Підставою для примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний стаціонар представник лікарні вважає обумовлену захворюванням неможливість [PERSON] задовольняти свої основні життєві потреби, - не приділення остатньої уваги своїй дитині, оскільки дитина реалізує себе через матір. Зазначає, що дитина [PERSON] часто хворіє і рідко відвідує навчальний заклад. При цьому, можливість задовольняти свої життєві потреби на достатньому рівні зі сторони самої [PERSON] представник лікарні не заперечив. З довідки №20 від 19.01.2017 р. Спеціалізованої [PERSON] ступенів №29 дійсно вбачається, що учень 2-в класу [PERSON] за І семестр 2016-2017 р. без поважних причин пропустив 55 днів, а у ІІ семестрі 2016-2017 р. до навчання не приступив взагалі. [PERSON] визнала, що надати доказів лікування сина вона не може, оскільки зазвичай лікаря не викликає. Суд виходить з того, що [PERSON] та [PERSON] є окремими субєктами, а відтак стверджуване безвідповідальне ставлення до дитини не може розцінюватись як безпорадність самої [PERSON]. При цьому, небезпеки для дитини зі сторони [PERSON] представник лікарні не вбачає не зважаючи на відмінність від загальноприйнятих засад навчання та лікування. Стверджуване неналежне ставлення до виконання батьківських обовязків не передбачено законом як підстава для примусової госпіталізації особи у психіатричний стаціонар. Водночас, виходячи з того, що [PERSON] недієздатною чи обмежено дієздатною не визнавалась, після розірвання шлюбу у 2012 р. за її твердженням дитину виховує сама, а наведені вище докази (в межах предмету доказування по даній справі) можуть свідчити про неналежне виконання нею батьківських обовязків, судом постановлено окрему ухвалу із направленням її для реагування відповідному органу у справах дітей. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, лише якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Не заперечуючи висновку фахівців психіатрів щодо наявності у [PERSON] психічного захворювання та необхідності лікування, в світлі наведеного, суд не знаходить підстав для її лікування саме у примусовому порядку у психіатричному стаціонарі. З аналогічних підстав але у різні періоди судом тричі було відмовлено у задоволенні аналогічної заяви головного лікаря. При цьому, суд враховує, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р., яким було вирішено надати [PERSON] амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Аналогічне рішення було ухвалене Хмельницьким міськрайонним судом 31.10.2016 р. у справі №686/18436/16-ц, яке набрало законної сили 23.12.2016 р.. Суд не приймає до уваги покликання на те, що [PERSON], яка не приймала участі у розгляді вказаної справи, ухиляється від проходження амбулаторного лікування. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обовязковими до виконання. Відтак, необхідність та достатність застосування до [PERSON] лише амбулаторного, а не стаціонарного лікування, встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Посилання на обставини, які мали місце до виникнення приводів для даного звернення із заявою до уваги не приймаються, оскільки вони не служать безпосередньою причиною для даного поступлення і їм вже була надана оцінка судовими рішеннями.

Outcome: dismissed