Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Заявник [PERSON] 28 листопада 2016 року звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту смерті. В обґрунтування заяви заявник зазначає, що [INFO] в м. Донецьку у лікарні № 4 померла його мати [PERSON], причина смерті злоякісне новоутворення правої молочної залози, що підтверджується відповідною довідкою № 558 від 22.09.2016 року. Смерть [PERSON] була зафіксована лікарями центру первинної медико-санітарної допомоги № 4. Заявник вказує, що при зверненні до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою реєстрації смерті його мати [PERSON], йому було відмовлено, оскільки документи видані на тимчасово непідконтрольній території України є недійсними. З огляду на вищенаведене, просить суд встановити факт смерті його мати [PERSON], яка померла [INFO] у м. Донецьку. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд заяви про встановлення факту у його відсутності, наполягає на її задоволені. Представник заінтересованої особа Покровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судові засідання не з'явився, надав суду про розгляд справи у його відсутність, запереч щодо вказаної заяви про встановлення факту немає. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності заявника, та заінтересованої особи на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. З урахуванням ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи заяву в межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до переконання, що заяву про встановлення факту слід задовольнити з наступних підстав. Судом установлено, що згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER], [PERSON] народився [INFO] у м. Донецьку Донецької області, батько - [PERSON], мати - [PERSON], про що Київським РАЦС м. Донецька 14 жовтня 1971 року у книзі реєстрації актів цивільного стану про народження зроблено відповідний запис № 1430. Тобто [PERSON] є сином [PERSON] Згідно довідки про взяття на облік особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 1427000554 від 21.10.2014 року, виданої УПСН Покровською міською радою, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження факту смерті [PERSON], заявником до заяви додано копії лікарського свідоцтва про смерть № 558 від 22.09.2016 року та довідки № 558 від 22.09.2016 року про причину смерті, виданих центром первинної медико-санітарної допомоги № 4 м. Донецька, згідно яких [PERSON] померла [INFO], у віці 74 роки, причина смерті злоякісне утворення правої молочної залози С 50.9., копію свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Донецька Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки 23.09. 2016 року, та свідоцтво про поховання від 23.09.2016 року. Зазначені документи видані установами, що розташовані на окупованій території. Оцінюючи копію лікарського свідоцтва про смерть, копію довідки про причину смерті, копію свідоцтва про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі показань свідків та інш. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», смерть підлягає державній реєстрації. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. З огляду на вищенаведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON], що в подальшому буде підставою для державної реєстрації акта про смерть.

Outcome: approved