Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

До суду звернувся Таврійський державний агротехнологічний університет із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із кімнати [NUMBER] студентського гуртожитку № 1, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач починаючи з листопада 1998 року проживає у спірній кімнаті гуртожитку. Спеціального ордеру як підстави вселення відповідача в даний гуртожиток не існує, рішення про надання жилої площі відповідачу не приймалося. У 2005 році Оріхівський сільськогосподарський технікум, правонаступником якого є Таврійський державний агротехнологічний університет, звертався з позовом до відповідача про виселення з гуртожитку. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2006 року в задоволенні даного позову відмовлено з підстав, що разом із відповідачем в гуртожитку проживали неповнолітні діти. На даний момент обставини, на підставі яких було відмовлено у позові, перестали існувати так як діти відповідача досягли повноліття та в кімнаті зареєстрована та фактично проживає одна відповідач. Відповідач не являється студентом і не перебуває в трудових відносинах з позивачем чи його структурними підрозділами. Посилаючись на ст.116 Житлового кодексу України, позивач вважає відповідача такою, що самоправно зайняла жиле приміщення. За таких обставин, відповідач вселилась та проживає в гуртожитку без правових підстав, чим порушує право позивача володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Тому позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження студентським гуртожитком № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення відповідача із кімнати [NUMBER] вказаного гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 18.12.2017 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 01.01.2018 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що не погоджується із позовними вимогами, оскільки право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав людини. Посилання позивача на відсутність у відповідача ордера на вселення є необґрунтованими, оскільки законність вселення відповідача і проживання в спірній кімнаті гуртожитку з листопада 1998 року підтверджуються відповідною реєстрацією, що здійснена на підставі оригіналів клопотань органів місцевого самоврядування з дозволу Оріхівського сільськогосподарського технікуму, правонаступником якого є позивач. Однак у позивача рішення адміністрації та правові документи не збереглися. Також відповідач посилається на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно до якого виселення, переселення чи відселення громадян відповідно до цього закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей. Однак даний гуртожиток аварійним не вважається. Також необґрунтованими є посилання позивача на відсутність у відповідача трудових відносин з позивачем, оскільки в даному гуртожитку проживає декілька сімей, які не те що не перебувають в трудових відносинах з позивачем, а й взагалі не зареєстровані в гуртожитку, однак позивач не висуває до них вимог про виселення. 18.01.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно до якого позивач вказав, що позивач не заперечує права людини на житло, а в рамках цієї справи позивач заперечує право відповідача на конкретне майно. Кожний громадянин має змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Виселення ж відповідача, у разі задоволення позову, буде здійснено на підставі закону відповідно до рішення суду та не буде порушувати положень Конституції України та законів України. Відсутність спеціального ордеру на вселення є одним із ключових для вирішення справи по суті. Наявність відмітки про реєстрацію місця проживання не має значення для вирішення справи, оскільки з такої реєстрації не виникає ні права власності, ні похідних від нього прав на житло. Посилання відповідача на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» є необґрунтованим, оскільки норми цього Закону не поширюються на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв'язку із навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв'язку із роботою (службою) за контрактом. 30.01.2018 року надійшли заперечення на позовну заяву, згідно до яких відповідач не погоджується із позовними вимогами, оскільки позивачу відомо, що відповідачу була надана в 1998 році спірна кімната та із зазначеної дати відповідач постійно проживає на зазначеній житловій площі та є добросовісним користувачем. На час реєстрації відповідача в спірній кімнаті вона мала необхідні дозвільні документи, клопотання органу місцевого самоврядування, дозвіл технікуму. Також місце реєстрації є місцем проживання відповідача, іншого майна у власності відповідач не має. Відповідач у відповідності до встановлених правил та підстав вселилася та проживає в гуртожитку, а інформація про відсутність ордеру у відповідача не є підставою для виселення, оскільки відповідальним за зберігання ордеру чи рішення є саме позивач, який не заінтересований в його відкритті суду. Процес реєстрації відповідача у гуртожитку не відбувся б за відсутності відповідного ордеру або рішення. За клопотанням відповідача судом було зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з метою підтвердження посилання відповідача на відсутність іншого житла. Ухвалою суду від 14.03.2018 року було витребувано у позивача відомості щодо статусу гуртожитку № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в період часу з жовтня 1998 року по травень 2016 року, та в Оріхівської міської ради Запорізької області - відомості щодо того, чи приймалося (розглядалося) в 1998 році питання про надання [PERSON] у користування житлової площі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах, викладених в позові. Також пояснив, що в гуртожитку № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] проживають не тільки студенти. Відповідач була вселена тимчасово в спірну кімнату на підставі усних домовленостей, деталі яких представнику позивача не відомі. Також позивач звертався до суду із вимогами про спонукання відповідача до укладення договору найму жилого приміщення, однак в задоволенні даного позову було відмовлено. Наразі в спірному гуртожитку є вільні кімнати, оскільки студентів не дуже багато. Щодо обґрунтування того, які саме перешкоди чинить відповідач, проживаючи у спірній кімнаті, позивач вказав, що відповідач не надає доступу до кімнати з метою перевірки технічного стану тощо. Відповідач зазначила, що вона проживає в спірній кімнаті гуртожитку на законних підставах, документи, які підтверджують законність вселення були надані позивачу при вселенні. Ордер на вселення в спірну кімнату видавала міська рада приблизно в жовтні 1998 року. Представник відповідача також додала, що у відповідача немає іншого житла, в спірній кімнаті відповідач зробила ремонт та постійно сплачує кошти за проживання. Суд, вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно до архітектурно-планувального завдання № 1/78 від 12.01.1978 року, виданого Відділом у справах будівництва і архітектури Виконавчого комітету Запорізької обласної ради, на розробку проекту гуртожитку на 220 місць в м. Оріхів для сільськогосподарського технікуму, для розміщення гуртожитку вибрана ділянка по [ADDRESS] з використанням території знесеного комунального будинку [ADDRESS] (а.с.144). У квітні 1978 року начальником головного управління навчальних закладів МСХ УССР було затверджено завдання на проектування будівництва гуртожитку на 220 місць для осіб, які навчаються в Оріхівському сільськогосподарському технікумі, в м. Оріхів Запорізької області. Найменування генерального підрядника і субпідрядника - трест «Запорожсельстрой» Міністерства сільського будівництва УССР (а.с.145-148). Рішенням Виконавчого комітету Оріхівської міської ради народних депутатів № 310 від 29.12.1977 року, виділено Оріхівському сільськогосподарському технікуму земельну ділянку для будівництва гуртожитку в [ADDRESS] (а.с.141). Згідно до акту від 10.02.1981 року, відведено земельну ділянку під будівництво гуртожитку на 220 місць с/х технікуму в м. Оріхів, згідно рішення райвиконкому № 310 від 29.12.1977 року, площею 0,30 га по [ADDRESS] (а.с.142). 21.03.1980 року між Оріхівським сільгосптехнікумом та Трестом «Запорожсельстрой» було укладено типовий генеральний договір підряду на капітальне будівництво № 66, згідно до якого підрядник прийняв на себе будівництво гуртожитку на 220 місць в м. Оріхів (а.с.143). Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20.11.2013 року № 679, реорганізовано Оріхівський сільськогосподарський технікум шляхом приєднання до Таврійського державного агротехнологічного університету зі створенням на його базі відокремленого структурного підрозділу з окремими правами юридичної особи - Оріхівський сільськогосподарський технікум Таврійського державного агротехнологічного університету. Визначено Таврійський державний агротехнологічний університет правонаступником майнових прав і обов'язків реорганізованого Оріхівського сільськогосподарського технікуму (а.с.29-30). Згідно до інвентарної картки № 103 обліку основних засобів в бюджетних установах, будівля [ADDRESS] значиться як «Гуртожиток п'ятиповерховий» (а.с.129). Згідно до інвентарної картки № 1013 обліку основних засобів в бюджетних установах, будівля [ADDRESS] значиться як «Студентський гуртожиток» (а.с.128). Відповідно до акту приймання-передачі будівель, споруд, інших основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, майна, коштів, архівної та облікової документації, що належить Оріхівському сільськогосподарському технікуму до Таврійського державного агротехнологічного університету від 14.03.2014 року, на баланс Таврійського державного агротехнологічного університету передано, зокрема, два п'ятиповерхові гуртожитки (а.с.124-127). Розпорядженням міського голови Оріхівської міської ради від 17.02.2016 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Як вбачається з листа Міністерства аграрної політики та продовольства України від 17.04.2018 року, згідно відомостей звіту 2б (д), сформованого у середовищі АС «Юридичні особи», студентський гуртожиток № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], є державною власністю та згідно даних проведення інвентаризації станом на 01.01.2014 року перебував у сфері управління Мінагрополітики та обліковувався на балансі ВСП «Оріхівський коледж Таврійського агротехнологічного університету» (а.с.137-140). Листом від 03.03.2018 року № 10-15-4474, Фонд державно майна України зазначив, що Міністерством освіти і науки України до Фонду з метою внесення до Реєстру надано відомості про нерухоме державне майно, зокрема студентський гуртожиток № 1 за класифікаційним угрупуванням: 1130.2 - «Гуртожитки для студентів вищих навчальних закладів» відповідно класифікатора державного майна, затвердженого наказом Фонду від 15.03.2006 року № 461, та місцезнаходженням: [ADDRESS], яке перебуває на балансі Таврійського державного агротехнологічного університету (а.с.108-109). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна від 19.10.2017 року, балансоутримувачем державного майна, а саме студентського гуртожитку № 1, з місцезнаходженням: [ADDRESS], є Таврійський державний агротехнологічний університет, суб'єктом управління, який здійснює управління майном є Міністерство освіти і науки (а.с.31). Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105214755 від 27.11.2017 року, Студентський гуртожиток № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить державі в особі Міністерства освіти і науки України (а.с.59). Наказом Міністерства освіти і науки України від 20.05.2016 року № 550, закріплено на праві господарського відання за Таврійським державним агротехнологічним університетом нерухоме майно, зазначене в додатку до цього наказу (згідно до додатку, зокрема, гуртожиток № 1 з місцезнаходженням: [ADDRESS] (а.с.32-34). Як вбачається із зазначеного, гуртожиток № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], був побудований в 1981 році на замовлення Оріхівського сільгосптехнікуму як гуртожиток на 220 місць для осіб, які навчаються в Оріхівському сільськогосподарському технікумі. В подальшому зазначений гуртожиток залишався в управлінні Оріхівського сільськогосподарського технікуму, а в згодом - в господарському віданні Таврійського державного агротехнологічного університету (як правонаступника Оріхівського сільськогосподарського технікуму), та рахується як студентський. Як видно із паспорта відповідача, на сторінці «Місце проживання» наявний штамп про реєстрацію місця проживання 05.11.1998 року за адресою: [ADDRESS], к.[NUMBER] (а.с.57). З листа Виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 23.03.2018 року вбачається, що гуртожиток № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], не перебував в 1998 році у комунальній власності територіальної громади міста Оріхів, у зв'язку із чим Оріхівська міська рада не приймала рішення щодо надання у користування житлової площі у зазначеному гуртожитку і видачі відповідного ордеру на вселення (а.с.131). Згідно до довідки № 335 від 14.12.2017 року, виданої ВСП «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету», [PERSON] дійсно проживає в студентському гуртожитку № 1 за адресою: [ADDRESS], кім.[NUMBER], в період з 03.11.1998 року по теперішній час. В даній кімнаті [PERSON] проживає одна і займає площу 48,7 кв.м. (а.с.38). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2006 року у цивільній справі за позовом Оріхівського сільськогосподарського технікуму до [PERSON] про виселення з гуртожитку, відмовлено Оріхівському сільськогосподарському технікуму у задоволенні позову до [PERSON] про її виселення із кімнати [NUMBER] гуртожитку №1 Оріхівського сільськогосподарського технікуму, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Згідно до змісту даного рішення, підставою відмови в задоволенні позову стало те, що у відповідача було двоє неповнолітніх дітей, які проживали разом з нею в спірній кімнаті. Також зазначеним рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2006 року встановлено, що спірна кімната [NUMBER] у гуртожитку № 1, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] була надана відповідачу в 1998 році. Із зазначеної дати вона постійно проживає на вказаній житловій площі (а.с.39-40). Згідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 10.09.2013 року у справі за позовом Оріхівського сільськогосподарського технікуму до [PERSON] про спонукання до підписання договору про найм житлового приміщення, в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.60). Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 110878243 від 17.01.2018 року, у [PERSON] відсутні зареєстровані на праві власності об'єкти нерухомого майна (а.с.69). Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа. Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер. Згідно положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач, звертаючись з даним позовом, вказав, що відповідач без законних підстав вселилася до спірної кімнати, відтак вона підлягає виселенню зі спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення в силу положень частини третьої статті 116 ЖК України. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно до наявних у справі доказів, будинок, в якому знаходиться спірна кімната, був побудований саме як гуртожиток для студентів та весь час знаходився на балансі Оріхівського сільськогосподарського технікуму, а згодом - на балансі Таврійського державного сільськогосподарського університету. Також з матеріалів справи вбачається, що вказаний гуртожиток перебуває у державній власності, а на час вселення відповідача - не перебував у комунальній власності. Щодо законності вселення відповідача в спірну кімнату, то дане питання було предметом розгляду під час вирішення цивільної справи за позовом Оріхівського сільськогосподарського технікуму до [PERSON] про виселення з гуртожитку, в якій 18.12.2006 року апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення, яким встановлено, що спірна кімната була надана відповідачу в 1998 році. Зазначене також підтвердив в судовому засіданні представник позивача, вказавши, що [PERSON] була вселена до спірної кімнати, а не вселилася самовільно. Тобто, факт самовільного вселення відповідача у спірну кімнату не підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідача з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Обґрунтовуючи подання даного позову, позивач, між іншим також посилався на те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Однак позивач не аргументував, які саме перешкоди відповідач чинить у користуванні майном та не надав відповідних доказів. Також судом враховується той факт, що за твердженням представника позивача, в спірному гуртожитку є вільні кімнати та немає потреби у звільненні займаної кімнати для задоволення потреб студентів. Також позивачем не аргументована співрозмірність виселення відповідача відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів студентів, то пропорційність цій меті виселення відповідача, в якої немає іншого житла, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви. Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд вважає позовні вимоги позивача явно необґрунтованими, враховуючи тривале проживання відповідача із 1998 року у спірному житловому приміщенні, яке є єдиним її житлом.

Outcome: dismissed