Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Заявник, [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON] Тагір Сафіулович, 18 жовтня 2017 року звернувся до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту народження дитини 12 серпня 2017 року у м. Донецьк Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, батьком якої він є, а матірю - [PERSON]. У заяві вказано, що [PERSON] 12 серпня 2017 року у медичному закладі м. Донецьк Донецької області народила дитину жіночої статі у зареєстрованому шлюбі з батьком дитини [PERSON]. Але у звязку з тим, що факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, вони не можуть отримати свідоцтво про народження в органах ДРАЦС. З метою державної реєстрації своєї дитини, просив суд встановити факт народження дитини жіночої статі, [PERSON], яка народилась 12 серпня 2017 року в м. Донецьк Донецької області - на тимчасово окупованій території, матірю якої є [PERSON], а батьком [PERSON]. У судове засідання заявник та його представник не зявились, надавши заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про час та місце засідання був належним чином повідомлений, однак до судового засідання не зявився. Суд, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Статтею 125 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. А відповідно до ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], є громадянином [PERSON], що підтверджується копією паспорту. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу AZ-І № 923686, який укладений 07 березня 2014 року, про що складено актовий запис № 10 представником голови виконавчої влади по селу Пенсар Астаринського району Республіка Азербайджан. [PERSON] Фаталі кизи, [INFO], уродженка [PERSON], є громадянкою [PERSON], що підтверджується копією паспорту. 12 серпня 2017 року у пологовому відділенні Центру охорони материнства та дитинства, що розташований в м. Донецьк Донецької області по пр.Панфілова, 3, [PERSON] народила другу дитину дівчинку, на підтвердження чого до заяви було долучено медичне свідоцтво про народження № 1250 від 12 серпня 2017 року. При цьому, оскільки документ, що підтверджує факт народження дитини, виданий медичною установою на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійним і не створює правових наслідків. Судом також оглянуто, надані заявником на підтвердження своїх вимог копії обмінної карти пологового відділення лікарні, результатів медичних досліджень, світлини новонародженої дитини, письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] Рішенням за № 15.19-33/1436 від 17 жовтня 2017 року Костянтинівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області представнику заявника [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини у [PERSON] з причини предявлення документа, що підтверджує народження дитини, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Щодо присвоєння в рішенні суду дитині імя, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Частиною 3 ст. 144 СК України передбачено що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Отже, суд не присвоює дитині імя, оскільки це можуть зробити батьки дитини під час реєстрації народження. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод заявника у справі, його дружини та дитини, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження [PERSON] другої дитини жіночої статі статі 12 серпня 2017 року у м. Донецьк Донецької області, Україна, у шлюбі з батьком дитини [PERSON], бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати батькам новонародженої дитини свідоцтво про її народження, видане державним органом України.

Outcome: approved