Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~Духовний [PERSON] у грудні місяці 2019 року звернувся до Київського райсуду м.Одеси з вимогами ухвалити рішення про відібрання малолітніх [PERSON] ,2010 року народження і Духовного [PERSON] ,2011 року народження від сторонньої особи [PERSON] та передати дітей батькові. Позивач також вимагав зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у відібранні дітей. У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 10.01.2020 року позов прийнято до провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. На стадії підготовчого судового провадження суд отримав 27.02.2020 року відзив відповідача на позов разом з копією висновку органу опіки та піклування від 25.02.2020 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] ,2010 року народження і духовного [PERSON] ,2011 року народження та призначення діда [PERSON] опікуном дітей. Суд розглянув клопотання про зупинення провадження по даній справі до вирішення іншим судом справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, про витребування висновку органу опіки та піклування щодо відібрання малолітніх дітей від діда. Ухвалу про закриття підготовчого засідання суд виніс 30.03.2020 року, але справу вирішити по суті не мав можливості у зв`язку з чисельними неявками сторін (їх представників) до судових засідань з різних поважних причин. В сьогоднішньому судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги у повному обсязі і доводив, що позов заявлено в інтересах малолітніх дітей, що відповідно до положень ст.163 Сімейного кодексу батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітні діти проживали з ними. Представник відповідача позов не визнав і стверджував, що в інтересах дітей залишити їх проживати з дідом, який останні роки постійно з дітьми проживає, утримує та виховує їх. Представник Київської рай адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Орган опіки та піклування повідомив суд, що питання відібрання дітей у діда не розглянуте, розгляд цього питання відкладено до вирішення судом спору про позбавлення [PERSON] батьківських праві відносно малолітніх дітей. Представник служби у справах дітей Одеської міської ради позов [PERSON] не підтримала. Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали справи і встановив: [PERSON] і Духовний [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 року по 2011 рік рішення Суворовського райсуду м. Одеси про розірвання шлюбу від 11 квітня 2011 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітніх дітей дочку [PERSON] , [INFO] і сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між батьками діти залишились проживати з матір`ю. Мати дітей [PERSON] з 2018 року страждала на онкологічне захворювання, [INFO] Духовна [PERSON] померла актовий запис про смерть 17.04.2019 року , вчинений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. З 2018 року діти постійно проживають з дідом [PERSON] , перебувають на його утриманні та вихованні. Духовний [PERSON] з 2015 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з 2016 року сім`я Духовного виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Сторона позивача доводить, що до вересня 2019 року батько піклувався про дітей, надавав їм матеріальну допомогу, зустрічався з дітьми під час своїх приїздів до України, підтримував постійне спілкування через соціальні мережі Інтернету. 22.09.2019 року у черговий приїзд до України Духовний [PERSON] був позбавлений можливості зустрітися з дітьми: дід [PERSON] негативно налаштований до нього батька дітей і чинив перешкоди у зустрічах, тому позивач звертався до Київського відділу поліції у м. Одесі за захистом батьківських прав. Надалі представник позивача з аналогічною заявою звертався до Київської рай адміністрації, як органу опіки та піклування. Після отримання на звернення письмової відповіді від Служби у справах дітей Одеської міської ради про можливість спілкування з дітьми тільки у присутності психолога Одеського міського центру соціальних служб, позивач звернувся до суду з позовом про відібрання дітей, посилаючись на положення статті 163 СК України. Представник відповідача, не визнаючи позов, стверджував, що діти не сприймають Духовного [PERSON] як батька, тому як він з дітьми ніколи не проживав сім`єю, останній раз зустрічався з ними у 2017 році, ніколи [PERSON] не утримував дітей і не займався їх вихованням, позивачу невідомі інтереси дітей, їхні потреби і захоплення. Представник відповідача також пояснив, що мати дітей страждала на тяжке захворювання, її лікування продовжувалось більше року, але батько дітей у цей складний для них час не запропонував своєї допомоги, не знайшов можливості приїхати і підтримати дітей. В той час, як дід дітей [PERSON] батько [PERSON] у 2018 році переїхав з Грузії до Одеси і з цього часу постійно проживає з дітьми, повністю їх утримує і виховує. Представник відповідача стверджує, що позов про відібрання дітей з`явився як відповідь на позов про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] ,2010 року народження і Духовного [PERSON] ,2011 року народження. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради, позов Духовного [PERSON] не підтримала і пояснила, що за своїми службовими обов`язками вона була у складі комісії, яка обстежила житлово-побутові умови дітей, спілкувалась неодноразово з дітьми і на її думку відібрання дітей від діда призведе до кардинальних змін у житті дітей і порушить безпечне і спокійне середовище, у якому перебувають діти сьогодні, тому як їх відібрання передбачає проживання зовсім з незнайомими людьми та переїзд в іншу державу. Представник також звернула увагу суду, що діти не бажають жити з батьком, про що вони заявили як на засіданні органу опіки, так і у спілкуванні з членами комісії. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов Духовного [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини зазначає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Стаття 51 Конституції України, стаття 5 Сімейного кодексу України визначають, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. А статтею 150 Сімейного Кодексу України прямо передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень ст.163 Сімейного кодексу батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам (чч.13 ст.163 СК). Найбільше змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20.11.1989. Так, згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як у державній, так і в приватній сфері. Розкриваючи зміст цього принципу і підходи до його реалізації, Комітет ООН з прав дитини у своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) [4] про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи: «Найкраще забезпечення інтересів дитини» це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права. Комітет вважає, що доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини, є такі елементи: погляди дитини, індивідуальність дитини, збереження сімейного оточення і підтриманні відносин, піклування, захист і безпека дитини; вразливе положення, право дитини на здоров`я, право дитини на освіту. Цей підхід використовує ЄСПЛ у своїх рішеннях по аналогічних справах( рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України). Основним елементом сімейного життя є спілкування батьків з дитиною. У даному випадку наявність такого елементу судом не встановлено. Духовний [PERSON] останній раз зустрічався на короткий час з дітьми у 2017 році . Доводи позивача про спілкування з дітьми за допомогою Інтернету не підтверджені будь-якими доказами і спростовуються поясненнями як представника позивача так і представника Служби у справах дітей Одеської міської ради, коли в їх присутності позивачу була надана можливість спілкуватися з дітьми через Інтернет на засіданні органу опіки та піклування і батько не знайшов ні питань до дітей ні теми для спілкування. Судом встановлено і визнано сторонами, що дітям на сьогодні забезпечені належні житлово-побутові умови, діти навчаються в школі - гімназії №6, мають високі оцінки по всім предметам. Питаннями утримання, виховання, забезпечення дітей усім необхідним для їхнього фізичного, духовного і соціального розвитку переймається тільки дід [PERSON] . Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні твердження позивача про його участь в матеріальному утриманні дітей. За результатами психологічної роботи з малолітніми [PERSON] ,2010 року народження і [PERSON] ,2011 року народження, проведеної у серпні 2020 року психологами Центру соціальних служб Одеської міської ради, діти почувають себе у безпеці разом з дідом і один з одним, у аналогічному висновку за жовтень 2019 року « , діти батька не пам`ятають, не бажають з ним бачитися і спілкуватися». Як позивач, так і відповідач мають позитивні характеристики, належні умови для проживання дітей, стабільний дохід. Повернення дітей біологічному батькові передбачає, що діти будуть проживати в іншій державі, навчатися в іншій школі, проживати з незнайомими людьми (діти не знайомі з дружиною позивача і її п`ятьма дітьми). Тому складним у цих правовідносинах є те, що відібрання дітей може виявитися негативним для самих дітей. Вирішення спору можливе було при застосуванні відповідних попередніх та поступових заходів. Необхідність вжиття попередніх заходів не заперечував позивач, але за рік Духовний [PERSON] не вчинив будь-яких дій, направлених на зближення з дітьми. На необхідності залишення дітей з дідом наголосив і орган опіки та піклування у висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.64-65). Беручи за основу у вирішенні цього спору принцип «якнайкращих інтересів дитини», суд звертає увагу, що відібрання малолітніх дітей від діда не буде сприяти спокійному та стійкому середовищу для дітей, діти можуть пережити «емоційний стрес», не буде враховувати думку і погляди дітей на проживання з батьком, що у своїй сукупності охоплює складові елементи вказаного принципу. З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що малолітня [PERSON] ,2010 року народження і малолітній [PERSON] , 2011 року народження не можуть бути повернуті біологічному батькові [PERSON] , тому як існує загроза для їхнього життя, здоров`я і морального виховання.

Outcome: dismissed