Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області (згідно з наказом від 17.02.2021 № 40 Генеральної прокуратури України з 15.03.2021 року почали роботу окружні прокуратури) в інтересах держави звернулася до суду з наданим позовом /а.с.3-12/, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадасту у Миколаївській області № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку з кадастровим номером 4825487600:09:000:0299 площею 2 га, розташовану в межах території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та витребувати у [PERSON] у власність держави в особі Головного управління Держгеокадасту у Миколаївській області вказану земельну ділянку. В обґрунтування вимог прокурор посилається на те, що вказаним вище наказом затверджений проект землеустрою щодо відведення [PERSON] спірної земельної ділянки та надано йому у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного наказу державним реєстратором 24.04.2019 року зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку. В подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.07.2019 року передав земельну ділянку у власність [PERSON] . Вважає, що наказ прийнятий з порушенням вимог законодавства, у зв`язку із чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню, оскільки [PERSON] не мав законного права на отримання спірної земельної ділянки, так як він раніше використав своє право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі для даного виду використання в іншій області. Оскільки спірна земельна ділянка вибула із земель державної власності незаконно, [PERSON] не мав права на її відчуження, внаслідок чого [PERSON] придбав її в особи, яка не мала права на отримання та відчуження майна, тому земельна ділянка підлягає витребуванню від добросовісного набувача [PERSON] на користь держави. Ухвалою суду від 12.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання /а.с.1/. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області подало відзив на позов /а.с.61-66/, в якому просить відмовити в задоволенні позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року, посилаючись на те, що у Держгеокадастру не було підстав вважати, що звертаючись до Головного управління із заявою від 12.12.2018 року, [PERSON] зловживає правом на безоплатне отримання земельних ділянок у власність в межах, визначених Земельним кодексом України. Також, жодним нормативно-процесуальним актом не встановлено обов`язку та не визначено процедури, за якою орган виконавчої влади або місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, може перевіряти обставини щодо дійсності волевиявлення заявника та факт використання особою свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише відсутність погодження проекту землеустрою в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст. 186-1 ЗК України, норми ст. 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Позивач надав відповідь на відзив /а.с.77-80/, в якому зазначив, що ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області у своїй діяльності керується Конституцією та законами України. Частиною 4 ст. 116 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян проводиться один раз по кожному виду використання, тобто існує пряма норма законодавства, яка вказує на недопустимість подвійного надання громадянам земель одного й того ж виду використання. ГУ Держгеокадастру в області являється органом контролю у земельній сфері, тому зобов`язаний вживати всіх заходів щодо недопущення порушень вимог законодавства, у тому числі у своїй діяльності. [PERSON] подав відзив на позов, в якому просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі /а.с.69-74/. Відповідач вказує, що є власником земельної ділянки з кадастровим номером 4825487600:09:000:0299, яку він придбав у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 845 від 22.07.2019 року. Договір є дійсним і ніким не скасований. На час укладення договору він не знав, що [PERSON] двічі скористався правом безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тому він є добросовісним набувачем земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу і не може відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки призведе до порушення його прав та основоположних свобод, оскільки на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Також у ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, що передало земельну ділянку у приватну власність [PERSON] , була воля на передачу цього майна та Держгеокадастр був зобов`язаний перевірити, чи надавались [PERSON] раніше у власність земельні ділянки. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Позивач подав відповідь на відзив [PERSON] /а.с.88-93/, в якому зазначив, що витребування майна із володіння [PERSON] прокурором обґрунтовано обставинами незаконності виникнення у [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, яка в подальшому була відчужена ним на користь [PERSON] . При цьому прокурором заявлено позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року, за яким у [PERSON] неправомірно виникло право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825487600:09:000:0299 у розумінні ст. 202 ЦПК України. Вважає, що наявні всі підстави для витребування земельної ділянки з володіння добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, визначеного п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. [PERSON] не мав перешкод у доступі до законодавства, він міг і повинен був припустити можливість неправомірного отримання [PERSON] землі у власність, що ставить добросовісність відповідача [PERSON] під час набуття прав на спірну земельну ділянку у власність під обґрунтований сумнів. Посилання [PERSON] на обов`язок державних органів і службових осіб ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області провести перевірку та гарантувати правомірність переходу до нього прав на спірну земельну ділянку жодним чином не спростовують обов`язків [PERSON] , як суб`єкта цивільних правовідносин, добросовісно та розумно використовувати свої права, утримуватись від дій, які б могли б порушити права інших осіб та не допускати обставин зловживання правами, що могли б бути дотримані внаслідок виявлення відповідачем [PERSON] розумної обачності при набутті прав на землю. Представник відповідача - адвокат Філатов І.Л. подав заперечення на відповідь на відзив /а.с.113-115/, в яких зазначив, що в ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області існував обов`язок перевірити інформацію, яка була зазначена в заяві [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки. Оскільки ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області мало волю на передачу у власність земельної ділянки [PERSON] , то передача не здійснювалась поза його волею. Позивач подав пояснення на заперечення на відповідь на відзив /а.с.127-130/, за суттю аналогічні попереднім. [PERSON] подав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову /а.с.155-156/, посилаючись на те, що йому лише з матеріалів наданої справи стало відомо про наявність у нього у власності земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га в межах території Шпаківської сільської ради Новгомиргородського району Кіровоградської області, яка потім була продана від його імені, оскільки документи для отримання земельної ділянки підписувала його представник [PERSON] , яка не повідомляла його про отримання землі. Тому, коли він звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області задля безоплатного отримання земельної ділянки у власність, повідомляв правдиві відомості. Позивач надав відповідь на відзив /а.с.176-178/, в якому зазначив, що відповідачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження викладених у відзиві обстави, зокрема про те, що [PERSON] як довірена особа, діяла не в інтересах [PERSON] та поза його волею, вийшла за межі повноважень, вказаних у довіреності, зловживала своїми правами, вчиняла дії після закінчення строку дії довіреності або її скасування довірителем. Заперечень проти відповіді на відзив [PERSON] суду не надав. Ухвалою суду від 16.01.2021 року представнику відповідача [PERSON] - адвокату Філатову І.Л. відмовлено в задоволенні клопотань про залишення позовної заяви без розгляду; закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Суду надано копії наказів Генеральної прокуратури України № 2Ш від 17.02.2021 року та № 40 від 17.02.2021 року щодо реорганізації Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області у Первомайську окружну прокуратуру Миколаївської області. Оскільки відбулася саме реорганізація органу прокуратури, процесуальний статус позивача не змінився, але змінилася його назва. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився; про розгляд справи повідомлений належним чином. Його представник - адвокат Філатов І.Л. просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове в засідання не з`явився. У поданому до суду відзиві просив справу розглянути в його відсутність. Представник Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився. У поданому до суду відзиві Держгеокадастр просить справу розглянути у відсутність представника. Станом на день розгляду справи сторонами не подано будь-яких інших заяв, клопотань тощо. Заслухавши пояснення учасників справи, ознайомившись з позиціями сторін, викладеними у письмових заявах по суті справи, дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду використання (ч.4 ст. 116 ЗК України). Частиною 6 ст. 118 ЗК України, передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідно до ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектара. 29.09.2016 року [PERSON] в інтересах [PERSON] , який є учасником бойових дій, звернулася із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення площею 2 га на території Шпаківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, вказавши, що право на безоплатне отримання земельної ділянки не використовувалось. До заяви було додано кадастровий план земельної ділянки, копії паспорту та коду, посвідчення УБД [PERSON] , а також довіреність /а.с.13/. Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.11.2016 року № 11-11252/14-16-СК [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою /а.с.17/. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 21.03.2017 року № 11-2915/14-17-СК затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3523880400:02:000:5500 із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебувають в запасі без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Шпаківської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області /а.с.19/. Право власності на земельну ділянку [PERSON] було зареєстровано 24.03.2017 року за номером № 19709032 та в подальшому земельна ділянка була відчужена третій особі відповідно до договору купівлі-продажу № 1123 від 28.04.2017 року, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 17.04.2020 року /а.с.26-30/. Законодавством України передбачено систему пільг для учасників бойових дій та осіб прирівняних до них, зокрема, це стосується і надання земельних ділянок. Відповідно до пункту 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються, серед інших, пільги на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва. Надання у власність земельних ділянок здійснюється у порядку, визначеному ст. 118 ЗК України, за умови, що учасник бойових дій не скористався своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки та надав відповідний документ, що посвідчує його участь в антитерористичній операції (посвідчення, довідка, наказ тощо). Тобто, учасники бойових дій мають пріоритетне (першочергове), а не додаткове право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. [PERSON] не надано доказів на підтвердження своїх тверджень про те, що йому не було відомо про отримання у власність такої земельної ділянки, зокрема, що [PERSON] як довірена особа, діяла не в його інтересах та поза його волею, вийшла за межі повноважень, вказаних у довіреності, зловживала своїми правами, вчиняла дії після закінчення строку дії довіреності або така довіреність була скасована довірителем. Таким чином, [PERSON] з отриманням вищевказаної земельної ділянки у Кіровоградській області у власність використав своє право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства. Згідно заяви [PERSON] від 12.12.2018 року, копія якої додана до позовної заяви, він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення площею 2 га на території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, зазначивши, що право на безоплатне отримання земельної ділянки він не використовував /а.с.20/. Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надало [PERSON] дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність та в подальшому передало у його власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кадастровий номер 4825487600:09:000:0299, розташовану в межах території Тарасівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Такі обставини підтверджуються наказами № 9030/0/14-18-СЕ від 18.12.2018 року та № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року, копії яких наявні в матеріалах справи /а.с.23,25/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825487600:09:000:0299 зареєстровано за [PERSON] 24.04.2019 року за номером 31373703 та згідно договору купівлі-продажу № 845, посвідченого 22.07.2019 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Ткаченко Н.В., продана [PERSON] /а.с.33-35/. Тобто, на момент видачі Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області наказу № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кадастровий номер 4825487600:09:000:0299, [PERSON] уже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, набувши 24.03.2017 року право власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 3523880400:02:000:5500 в Кіровоградській області. Згідно з ст.ст. 13-14 Конституції України, земля, її надра атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони з об`єктами права власності Українського народу. Від Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним багатством, що перебуває під охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою включно відповідно до закону. Так, відповідно до ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Частиною 1 статті 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна, відтак право держави на спірну земельну ділянку підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову. При цьому ст. 346 ЦПК України не передбачено підстав припинення права власності дійсного власника у зв`язку із передачею земельної ділянки, реєстрацію права власності на неї за іншими особами, у тому числі після її продажу, що відбулося без участі та поза волею дійсного власника. У таких випадках чинність таких правочинів, державної реєстрації прав на його майно за іншими особами чи наявність у них правовстановлюючих документів не є перешкодою для витребування власником свого майна від добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, що є належним способом захисту. Отже, суд вважає, що оскільки вказана земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника, тому може бути витребувана у [PERSON] як у добросовісного набувача. При цьому, суд згідно положень статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, відповідно до практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ. Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади або органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної або комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної або комунальної власності в приватну власність позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної або комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади або органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної або комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року, суд зазначає. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57). На думку суду вимога про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 2668/0/14-19-СГ від 15.04.2019 року не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння земельною ділянкою, оскільки такий наказ є актом ненормативного одноразового характеру, який вичерпав свою дію, та така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У пунктах 85, 86 постанови від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду погодилась з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суди мають відмовляти у задоволенні вимог про визнання неправомірним і скасування рішення суб`єкта владних повноважень про передачу земельної ділянки у власність. Згідно ч.4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, коли наявні підстави для звільнення від доказування. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведених обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, лише в частині витребування спірної земельної ділянки у останнього власника. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають пропорційному розподілу відповідно до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial