Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради - про скасування свідоцтва про право спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання незаконним рішення про передачу у власність землі, який обумовлений тим, що на праві приватної власності їй належить 9/20 часток домоволодіння, а решта 11/20 належить [PERSON], домоволодіння розташовано на присадибній земельній ділянці по вул. Кірова, 44, в м. Генічеськ, Херсонської області. Вказану присадибну земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0758 на вона та [PERSON] приватизували та 14.07.2014 року їм було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку на праві спільної сумісної власності, як 1/1 часток власникам [PERSON] та [PERSON] [PERSON] приватизація без визначення часток не відповідає вимогам закону, оскільки право власності на вище вказане домоволодіння є загальним частковим та повинно визначитись як загальне часткове, але не як спільна сумісна власність. На підставі рішення [PERSON] міської ради від 27.05.2014 року № 943 земельну ділянку було передано як спільну сумісну власність. Вказує, що вона із відповідачем не є співвласниками житлового будинку, бо їх будинковолодіння належить на праві спільної часткової власності, у звязку з тим, що набуття права власності на частки домобудівлі передувало набуттю права власності на землю, тому право власності на землю підлягає припиненню, як набуте з порушенням вимог закону. У звязку з цим просить, визнати недійсним рішення [PERSON] міської ради від 27 травня 2014 року № 943» Про передачу безоплатно у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0758 га громадянам України [PERSON] та [PERSON] за адресою місто Генічеськ, вулиця Кірова, 44, кадастровий номер 6522110100:01:001:0567, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель житлової та громадської забудови [PERSON] міської ради, скасувати свідоцтво про право спільної сумісної власності на нерухоме майно № 24229887 від 14.07.2014 року на земельну ділянку площею 0,0758 га, що знаходиться за адресою Херсонська обл., Генічеський район, місто Генічеськ, вулиця Кірова, 44 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні, представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з огляду на обставини викладенні у позові, пояснив, що оскаржуване рішення № 943 було отримано на підставі заяви [PERSON] та відповідачки. На той час [PERSON] була згодна з тим, щоб вказане майно було передано у спільну сумісну власність, а наразі незгодна із цим. Відповідач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог в повному обсязі, з огляду на те що туку земельну ділянку вони отримували разом, до цього часу будь-яких розбіжностей не було. Представник відповідача [PERSON] міської ради за довіреністю, надав клопотання, в якому пояснив, що в повному обсязі заперечує проти позовних вимог, оскільки права та інтереси позивача ні в сфері користування (володіння житлом), ні в сфері користування (володіння землею) не порушено жодним чином. Оскаржувана позивачем рішення приймалось за заявою (у тому числі) і позивача. Оскільки частки у нерухомому майні в натурі не виділено, передавати земельну ділянку у спільну часткову власність міська рада можливості не мала, підстав для такого передавання, згідно ЗКУ не було. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Рішенням Генічеського районного суду від 07.02.2002 року\~ був встановлений порядок користування спірною земельною ділянкою між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з встановлення розмірів земельних ділянкою. В подальшому позивач по справі викупила частки\~ будівлі [PERSON], [PERSON], [PERSON] Як було встановлено [PERSON] належить 9/20 часток, з яких 5/20 часток передані на підставі договору дарування від 12.05.1994 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] нотаріальної контори [PERSON] та 4/20 частки на домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.05.1994 року. В свою чергу, відповідачу [PERSON] на праві власності належить 11/20 часток домоволодіння що знаходиться в Херсонській області, Генічеського району, м. Генічеську, по вул. Кірова, 44 , з яких 7/20 часток передані їй на підставі\~ Договору дарування частини домоволодіння від 17.04.2002 року, посвідченого нотаріусом [PERSON] нотаріального округу [PERSON],\~\~ 2/20 частки на підставі договору дарування від 01.12.2003 року , посвідченого нотаріусом [PERSON] нотаріального округу [PERSON],\~ 2/20 частки на підставі договору дарування від 28.01.2004 року, посвідченого нотаріусом [PERSON] нотаріального округу [PERSON] Відповідно до витягу із рішення [PERSON] міської ради № 943 від 27.05.2014 року, земельна ділянка площею 0,0758 га по вул. Кірова, 44, в м. Генічеськ була передана безоплатно у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] Згідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.07.2014 року, земельна ділянка загальною площею 0,0758 га за адресою вул. Кірова,44, м. Генічеськ, кадастровий номер 6522110100:01:001:0567 на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON], розмір часток 1/1, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності\~ від 14.07.2014 року. \~Відповідно до ч.1\~ст.15 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають їх цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~ст. 317 ЦК України.\~Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно\~ст.355 ЦК України\~майно, що є у власності двох чи більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них є спільною сумісною власністю.\~\~ Згідно\~ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Для права спільної сумісної власності, як зазначено в ч. 1 ст. 368 ЦК, характерно, що розмір частки в праві власності кожного зі співвласників не визначений. Розмір частки права власності на спільне майно встановлюється тільки у випадку поділу спільної сумісної власності чи виділу з неї. Це безчасткове право спільної власності. Суб?єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні і (чи) юридичні особи, держава, територіальна громада, якщо інше не встановлено законом. Отже, ч. 4 ст. 355 ЦК установлює презумпцію права спільної часткової власності. Право спільної сумісної власності виникає лише у випадках, передбачених договором або законом. Зі змісту\~статті 89 ЗК України\~у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або виділення з неї окремої частини. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідно до ч. 5\~ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Аналізуючи вказану норму, позивач у разі незгоди з рішенням, повинен був після винесення вищевказаного рішення від 27.05.2014 року, звернутися до суду із позовом, проте, як свідчать матеріали справи, позивачем було отримано свідоцтво про право власності. Крім того, як встановлено з показів сторін, на момент подання заяви до [PERSON] міської ради про передачу безоплатно у власність земельну ділянку частки у нерухомому майні не були виділені у натурі. Як й на час розгляду справи. Сама позивачка не заперечувала проти передачі спірної земельної ділянки у спільну сумісну власність. Виділ у натурі частки із майна - це поділ одного будинку на самостійні обєкти нерухомого майна з наданням кожному обєкту поштової адреси. При виділі кожний зі співвласників отримує відокремлене приміщення, з власним входом та допоміжними приміщеннями/спорудами. Для поділу будинку у добровільному чи судовому порядку необхідна технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом. За відсутності будь-якої з цих умов, виділ суперечитиме вимогам Закону, а отже є неможливим як в добровільному так і в судовому порядку. Відповідно до п.п. 3.1 п.3\~Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 р. «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна»\~(далі Інструкція) розрахунок часток у спільній власності на об'єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об'єктів нерухомого майна. Кадастровий номер спірної земельної ділянки , яка на даний час перебуває у спільній сумісній власності позивачки та відповідачки, не змінений, що підтверджує відсутність її розподілу між ними в натурі (на місцевості) на дві окремі земельні ділянки з присвоєнням кожній із них окремого кадастрового номера. Таким чином, судом встановлено, що виділення в натурі часток у володінні на час звернення до відповідача [PERSON] міської ради задля реалізації права власності на землю не було здійснено, що відповідає ч. 1 ст. 368 ЦК України, яка визначає саме право спільної сумісної власності, як такої, для якої характерно те, що розмір частки в праві власності кожного зі співвласників не визначений. Крім того, сама заявниця не заперечує, що на час отримання рішення та приватизації не заперечувала проти визнання форми власності як приватної у спільній сумісній власності. Також, при розгляді даного спору пов'язаного із земельними правовідносинами, суд враховує «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1\~ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 р щодо спорів, що виникають із земельних правовідносин», згідно яких у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Аналіз абз. 1 п. 12 розд.\~Х «Перехідні положення» ЗК України\~з урахуванням ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~дає підстави для висновку про те, що й державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Отже, висновок про те, що визнання державного акта на право власності на земельну ділянку не передбачено законодавством, суперечить наведеним нормам закону\~(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12). Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1\~ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або за результатами аукціону. Видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1\~ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей\~116,\~118 ЗК України, - недійсним\~(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 р. № 6-14цс13). Судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.\~Статтею 140 ЗК України\~визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування\~(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. у справі № 6-57цс13). Так як оскаржуване рішення, свідоцтво про право власності відповідають вимогам закону, підстав для визнання їх незаконними та скасування немає та виходячи з цього, права та інтереси позивача не були порушенні, а тому позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed