Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), знаходяться виконавчі листи Сєвєродонецького міського суду Луганської області № 428/6518/14-к від 17 серпня 2015 року про стягнення у солідарному порядку з підсудних « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в пользу КС «Северодонецкрадиотехника» у якості відшкодування спричинених матеріальних збитків 8685942 грн. 04 коп. На майно підсудних, на яке накладено арешт, було звернено стягнення в рахунок забезпечення цивільного позову. 21 вересня 2015 року державним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень. 30 жовтня 2015 року державним виконавцем було описано й арештовано майно, а саме: нежитлова будівля, ангар тракторний з асфальтованим майданчиком, що знаходиться в [ADDRESS] , що належить ТОВ «Агроконцерн «Колос»», на яку накладено арешт згідно протоколу накладення арешту на майно від 27 травня 2011 року ДСБЕЗ Сєвєродонецького МВ УМВС України у Луганській області та на яку необхідно звернути стягнення в рахунок забезпечення цивільного позову згідно виконавчого документа. Відповідальним зберігачем було призначено [PERSON] , яка є керівником ТОВ «Агроконцерн «Колос»». Опис та арешт вищезазначеного об`єкта нерухомого майна у встановленому законодавством порядку та строки оскаржено не було. 21 листопада 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу. Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що вищезазначений об`єкт нерухомого майна 15 лютого 2017 року на підставі договору купівлі-продажу № 124 від 15 лютого 2017 року, виданого приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу Харченко Оленою Юріївною, було зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Таким чином ТОВ «Агроконцерн «Колос»» було здійснено відчуження арештованого майна. Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу від 15 лютого 2017 року укладено з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим просить визнати його недійсним, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна. Представник позивача Віхлінін Д.В. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. На задоволенні позовних вимог наполягає. Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконцерн «Колос»» свого представника у судове засідання не направило, надало відзив на позовні вимоги, згідно якого заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки товариство не є стороною у спірному договорі і взагалі не є власником зазначеної позивачем будівлі. Вважають, що накладення арешту на відповідне майно є незаконним, оскільки воно належить товариству на праві приватної власності на підставі договорів купівлі-продажу та інших правовстановлюючих документів. Всі об`єкти нерухомості зареєстровані у встановленому законом порядку. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співзасновниками ТОВ «Агроконцерн «Колос»», а не одноособовими власниками, тобто звернення стягнення повинно було проводитися шляхом накладення арешту на їхню долю в статутному капіталі, а не на все майно підприємства. Вважають, що обставини справи свідчать про повну необґрунтованість зазначеного позову, недоведеність та недостовірність викладених у позові підстав, у зв`язку з чим просять відмовити у задоволенні позовних вимог. [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовні вимоги, згідно якого з позовом не згодний та вважає його повністю необґрунтованим, а обставини, викладені у позові такими, що не відповідають дійсності з огляду на те, що ТОВ «Агроконцерн «Колос»» не є стороною у спірному договорі купівлі-продажу і взагалі не є власником зазначеної будівлі. Згідно оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу він придбав зазначене майно серед іншого, у фізичної особи і він взагалі не має ніякого відношення до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на майно яких свого часу накладався арешт і які ніколи не були і не є власниками ангару тракторного, оскільки відомості про це відсутні в документах, а він, на його погляд, є добросовісним набувачем нерухомого майна. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Приватний нотаріус Сватівського районного нотаріального округу Харченко Олена Юріївна у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі. Надала відзив на позовні вимоги, згідно якого проти задоволення позовних вимог заперечує. Вказує, що нею, Харченко О.Ю., приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу 15 лютого 2017 року дійсно нотаріально посвідчувався договір купівлі-продажу, який був зареєстрований у реєстрі за № 124, та об`єктом якого було нерухоме майно, у тому числі те, що вказано у позовній заяві, однією зі сторін якого був [PERSON] , а іншою стороною даного договору була інша фізична особа, яка не є стороною по справі. Предметом договору купівлі-продажу від 15 лютого 2017 року, що зареєстрований за № 124 є більший обсяг нерухомості, ніж вказано в позовній заяві, договір укладено між сторонами, серед яких відсутній один з відповідачів ТОВ «Агроконцерн «Колос»». Жодної обставини, яка б перешкоджала посвідченню договору купівлі-продажу від 15 лютого 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 124, не існувало. При цьому, Троїцьким районним судом Луганської області 23 грудня 2016 року по справі № 433/2883/16-ц було визнано за [PERSON] право власності на спірну житлову будівлю ангару тракторного з асфальтованим майданчиком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та виключено з акту опису та арешту від 30 жовтня 2015 року, складеного державним виконавцем Севостьяновим О.Г. при примусовому виконанні постанови ВП № 48806605, виданої 16 жовтня 2015 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Луганській області про стягнення у солідарному порядку з підсудних [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь КС «Сєвєродонецькрадіотехніка» шкоди 8685942,04 грн. - нежитлову будівлю ангару тракторного з асфальтованим майданчиком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На її думку, вищенаведене судове рішення у сукупності з іншими вказаними обставинами свідчить про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), знаходяться виконавчі листи Сєвєродонецького міського суду Луганської області № 428/6518/14-к від 17 серпня 2015 року про стягнення у солідарному порядку з підсудних « [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в пользу КС «Северодонецкрадиотехника» у якості відшкодування спричинених матеріальних збитків 8685942 грн. 04 коп. На майно підсудних, на яке накладено арешт, було звернено стягнення в рахунок забезпечення цивільного позову. 21 вересня 2015 року державним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень. 30 жовтня 2015 року державним виконавцем було описано й арештовано майно, а саме: нежитлова будівля, ангар тракторний з асфальтованим майданчиком, що знаходиться в [ADDRESS] , що належить ТОВ «Агроконцерн «Колос»», на яку накладено арешт згідно протоколу накладення арешту на майно від 27 травня 2011 року ДСБЕЗ Сєвєродонецького МВ УМВС України у Луганській області та на яку необхідно звернути стягнення в рахунок забезпечення цивільного позову згідно виконавчого документа. Відповідальним зберігачем було призначено [PERSON] , яка є керівником ТОВ «Агроконцерн «Колос»». 21 листопада 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про передачу майна на зберігання іншому зберігачу. Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вищезазначений об`єкт нерухомого майна 15 лютого 2017 року на підставі договору купівлі-продажу № 124 від 15 лютого 2017 року, виданого приватним нотаріусом Сватівського районного нотаріального округу Харченко Оленою Юріївною, було зареєстровано на праві власності за [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу № 124 від 15 лютого 2017 року було укладено між [PERSON] та [PERSON] , який у свою чергу набув у власність спірне нерухоме майно на підставі рішення Троїцького районного суду Луганської області № 433/2883/16-ц від 23 грудня 2016 року (п. 1.4 договору купівлі-продажу № 124 від 15 лютого 2017 року). Так, вказаним рішенням Троїцького районного суду Луганської області № 433/2883/16-ц від 23 грудня 2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконцерн Колос», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)), про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту, було визнано за « [PERSON] право власності на житлову будівлю ангару тракторного з асфальтованим майданчиком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] .» Виключено «з акту опису та арешту від 30 жовтня 2015 року, складеного державним виконавцем Севостьяновим О.Г. при примусовому виконанні постанови ВП № 48806605, виданої 16 жовтня 2015 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Луганській області про стягнення у солідарному порядку з підсудних [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь КС «Сєвєродонецькрадіотехніка» шкоди 8685942,04 грн. - нежитлову будівлю ангару тракторного з асфальтованим майданчиком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ». Того ж дня, у зазначеному рішенні суду було виправлено описку, а саме в абзаці другому резолютивної частини рішення було зазначено, що за [PERSON] визнано право власності на «нежитлову будівлю ангару тракторного з асфальтованим майданчиком, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ». При цьому, постановою Луганського апеляційного суду № 433/2883/16-ц від 23 лютого 2021 року рішення Троїцького районного суду Луганської області № 433/2883/16-ц від 23 грудня 2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та товариства з обмеженою відповідальністю «Агроконцерн Колос», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)), про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту - відмовлено. Вказана постанова апеляційного суду набула чинності. Таким чином, судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення (правова позиція, викладена у постановах ВСУ від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, 05 квітня 2017 року у справі № 6-1534цс16 тощо), тому у [PERSON] не було належних підстав для набуття права власності на згадуване вище нерухоме майно, а отже останній не мав права відчужувати нерухоме майно на користь [PERSON] . Згідно з частинами 2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд. Цивільне судочинство відповідно до ч.1 ст.12, ч.1 ст.13, ст.81 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Позивач у позові не зазначає, які наслідки недійсності правочину слід застосувати, та як визначені ст. 216 ЦК України (на яку посилається позивач) наслідки можуть бути застосовані у цій справі, адже загальним наслідком вчинення недійсної угоди є реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику стороні угоди, якою позивач не являється. Практика Верховного Суду орієнтує, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Отже, реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину, а отримати таке майно може лише інша сторона угоди. Захист же порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Позивач обрав спосіб захисту прав, заявивши позов про визнання правочину недійсним, без застосування наслідків недійсності правочину, вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння не заявлялася. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Отже, зацікавлена особа може оскаржити будь - яку угоду, в якій вона вважає себе зацікавленою та припускає, що цим правочином порушенні її права. Оскільки позивачем обґрунтовано зацікавленість у вирішені позову на його користь у визнанні недійсним договору та доведені підстави, передбачені ст.215 ЦК України, для визнання недійсним цього правочину, позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності за набувачем, то суд такі вимоги також вважає можливим задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Процедура ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначена Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141. Відповідно до п. 46 даного Порядку зміни до записів Державного реєстру прав, записи про скасування державної реєстрації прав, записи про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора. Оскільки підставою для внесення Державним реєстратором запису про право власності відповідача на оспорюване майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був договір купівлі-продажу, який судовим рішенням визнається недійсним, і правочин недійсним є з моменту його укладення та такий правочин не створює ніяких наслідків для його сторін, то відповідно всі наслідки такого правочину втрачаються з моменту їх виникнення, і відповідно всі реєстрові записи, які були вчинені на підставі такого правочину, мають бути також скасовані. Тому позовна вимога про скасування запису про реєстрацію права власності, яка є похідною від першої, підлягає задоволенню як наслідок задоволення основної позовної вимоги і як наслідок визнання договору купівлі-продажу недійсним, який був підставою для внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав щодо переходу права власності на об`єкт від відчужувача до набувача. Також, суд вважає за необхідне на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути пропорційно з відповідачів судові витрати на користь позивача у виді сплаченого судового збору у сумі 1921 гривня 00 копійок, по 640 гривень 34 копійки з кожного. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 203,215, 216, 228 ЦК України,

Outcome: approved