Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

За позовом (з урахуванням заяви про зміну підстави та предмету позову - а.с. 73) [PERSON] просить стягнути з КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» на її користь: -компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 95 календарних днів за період роботи з 17 січня 2005 року по 03 квітня 2015 року і невикористану додаткову відпустку тривалістю 30 календарних днів з урахуванням індексації у загальному розмірі 19659,22 грн.; -середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 10514,25 грн.; -відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» з 17 січня 2005 року по 03 квітня 2015 року і за цей період обіймала посади завідувача гастроентерологічним відділенням, виконувачем обов'язків головного лікаря та власне головним лікарем. 03 квітня 2015 року позивачка була звільнена з посади головного лікаря на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. При звільненні позивачка як головний лікар видала наказ про виплату їй компенсації за невикористану відпустку тривалістю 186 календарних днів, однак фактично їй така компенсація була виплачена лише за 20 календарних днів за період роботи з 17 січня 2005 року по 03 квітня 2015 року. Позивачка вважає такі дії відповідача незаконними та стверджує, що такими діями відповідач завдав їй моральної шкоди, яка виражається у моральних стражданнях з приводу примушення її до звільнення, та ще й з паплюженням її чесного імені при її спробі отримати гроші, які належать їй по закону. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали в повному обсязі позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідач та третя особа, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання представників не направили. КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» про причини неявки суд не повідомив. Департамент охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності свого представника та письмові заперечення проти позовних вимог (а.с. 68-69). Заперечення обґрунтовуються тим, що позивачці правомірна була нарахована компенсація за невикористану відпустку лише за 20 днів. За попередні періоди роботи саме позивачка, як керівник, кожного разу, коли термін дії контракту закінчувався, повинна була здійснювати певні управлінські дії для нарахування компенсації розрахунку за невикористану відпустку. Просять у задоволенні повних вимог відмовити в повному обсязі. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності представників відповідача та третьої особи в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів. На підставі досліджених доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини. З оцінених в сукупності копії трудової книжки позивачки (а.с. 3-11) та довідки КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» (а.с. 22) вбачається, що [PERSON] була прийнята на роботу до Комунального закладу «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» 17 січня 2005 року на посаду завідувача гастроентерологічного відділення. З 26 травня 2010 року по 26 червня 2010 року виконувала обов'язки головного лікаря, а 05 квітня 2011 року призначена на посаду головного лікаря комунального закладу. Зазначену посаду позивачка обіймала до 05 квітня 2012 року,коли була звільнена з посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору. Після цього посади головного лікаря обіймала з 06 квітня 2012 року по 08 квітня 2014 року (звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору), з 09 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року (звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору), з 10 червня 2014 року по 10 серпня 2014 року (звільнена на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору), з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року. Востаннє позивачка була звільнена з посади на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Як передбачено ст. 8 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: 1) окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров'я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України; 2) працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. За колективним договором, укладеним між адміністрацією КЗ «Дитячий санаторій № 2» Дніпропетровської обласної ради» та первинною профспілковою організацією працівників охорони здоров'я комунального закладу (а.с. 74-91), передбачене надання додаткової відпустки за особливий характер праці (п. 4.2.16): -працівникам, робот яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням відповідно до Списку виробництв, цехів, професій і посад, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 1997 року (додаток № 2); -працівникам з ненормованим робочим днем (додаток № 3). За додатком № 2 до колективного договору, до переліку професій і посад працівників, робота яких пов'язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням віднесено посаду завідувача відділенням та визначено тривалість додаткової відпустки в 7 календарних днів. У відповідності до додатку № 3 до колективного договору, до переліку посад працівників з ненормованим робочим днем віднесено посаду головного лікаря та визначено тривалість додаткової відпустки в 7 календарних днів. Позивачка, яка за період роботи в комунальному закладі відповідача обіймала посади завідувача відділенням та головного лікаря, на підставі ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» мала право на надання щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних дні, а також на підставі ст. 8 Закону України «Про відпустки», п. 4.2.16 Колективного договору - щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці тривалістю 7 календарних днів. З наданих сторонами матеріалів вбачається, що таке право позивачки відповідачем та третьою особою не оспорюється. За довідкою КЗ «Дитячий санаторій № 2» ДОР» (а.с. 22), за час роботи позивачкою було використано та їй були компенсовані відпустки: -31 календарний день за період 2005-2006 років; -24 календарних дні за період 2008-2009 років та виплачено грошову компенсацію за 7 днів за період 2008-2009 років; -виплачено грошову компенсацію за 9 днів за період 2009-2010 років; -виплачено грошову компенсацію за 24 календарні дні за період 2012-2013 років; -виплачено компенсацію за 26 днів за період 2013-2014 років; -виплачено компенсацію за 10 днів за період 2014-2015 років; Також позивачці була виплачена грошова компенсація за 20 днів відпустки за період роботи з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року. При цьому позивачка мала право на отримання відпустки загальною тривалістю: -за період роботи з 17 січня 2005 року по 05 квітня 2012 року 173 календарних дні основної відпустки (24 х 7 + 24 х 80 / 365) та 50 календарних днів додаткової відпустки (7 х 7 + 7 х 80 / 365), що загалом становить 223 календарних дні відпустки (173 + 50); -за період роботи з 06 квітня 2012 року по 08 квітня 2014 року 48 календарних днів основної відпустки (24 х 2) та 14 календарних днів додаткової відпустки (7 х 2), що загалом становить 62 календарних дні відпустки (48 + 14); -за період 09 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року 4 календарних дні основної відпустки (24 х 62 / 365) та 1 календарний день додаткової відпустки (7 х 62 / 365), що загалом становить 5 календарних днів відпустки (4 + 1); -за період з 10 червня 2014 року по 10 серпня 2014 року 4 календарних дні основної відпустки (24 х 62 / 365) та 1 календарний день додаткової відпустки (7 х 62 / 365), що загалом становить 5 календарних днів відпустки (4 + 1); -за період роботи з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року 15 календарних днів основної відпустки (24 х 235 / 365) та 4 календарні дні додаткової відпустки (7 х 235 / 365), що загалом становить 19 календарних днів відпустки (15 + 4); Таким чином, позивачкою не були використані щорічна та додаткова відпустки: -за період роботи з 17 січня 2005 року по 05 квітня 2012 року тривалістю 152 календарних дні (223-71); -за період роботи з 06 квітня 2012 року по 08 квітня 2014 року 8 календарних днів (62-50); що загалом становить 160 календарних днів (152+8). За періоди роботи з 09 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року, з 10 червня 2014 року по 10 серпня 2014 року та з 11 серпня 2014 року по 03 квітня 2015 року компенсація за невикористану відпустку позивачці була виплачена в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній станом на 05 квітня 2012 року та на 08 квітня 2014 року), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Оскільки основна відпустка та додаткова відпустка за особливий характер праці згідно вимог ч. 1 ст. 6, ст. 8 Закону України «Про відпустки» є щорічними, позивачка при звільненні 05 квітня 2012 року та на 08 квітня 2014 року мала право на отримання грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки тривалістю 152 дні та 8 днів відповідно і таке право позивачки є порушеним. Доводи Департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації про те, що за попередні періоди роботи саме позивачка, як керівник, кожного разу, коли термін дії контракту закінчувався, повинна була здійснювати певні управлінські дії для нарахування компенсації розрахунку за невикористану відпустку судом відхиляються, оскільки нездійснення таких дій самою позивачкою за час перебування її на посаді головного лікаря не звільняє відповідача від виконання такого обов'язку після остаточного звільнення позивачки 03 квітня 2015 року. Визначаючи розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд керується приписами п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. За п. 3 вказаного Порядку, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Як передбачено п. 7 вказаного Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. До звільнення 05 квітня 2012 року останніми 12 календарними місяцями роботи позивачки є квітень 2011 року - березень 2012 року. За цей період позивачці, згідно розрахункових відомостей, була нарахована заробітна платня у розмірі 39260,44 грн. (2879,24 + 2896,90 + 4695,58 + 2613,25 + 2964,30 + 2970,70 + 3058,90 + 3058,90 + 3262,30 + 2592,20 + 4647,50 + 3720,67). Таким чином, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, яка підлягала виплаті позивачці при її звільненні 05 квітня 2012 року складає 16349,55 грн. (39260,44 х 152 / 365). До звільнення 08 квітня 2014 року останніми 12 календарними місяцями роботи позивачки є квітень 2013 року - березень 2014 року. За цей період позивачці, згідно розрахункових відомостей, була нарахована заробітна платня у розмірі 50695,94 (5188,08 + 4000,85 + 2333,58 + 5125,58 + 3797,59 +3797,59 + 4006,50 + 3797,59 + 3797,66 + 3210,71 + 5836,23 + 5803,98) Таким чином, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, яка підлягала виплаті позивачці при її звільненні 08 квітня 2014 року складає 1111,14 грн. (50695,94 х 8 / 365). Загальна сума невиплаченої позивачці компенсації за невикористані дні щорічної відпустки складає 17460,69 грн. (16349,55 + 1111,14). Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України, наявну заборгованість відповідач мав оплатити позивачці у день звільнення, однак вказана сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивачці виплачена не була і за таких обставин підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за рішенням суду. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з урахуванням індексації, суд виходить з того, що згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація заробітної плати - це механізм її підвищення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. З обґрунтування позивачкою позовних вимог в цій частині вбачається, що позивачка фактично просить суд про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, яка передбачена ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому вирішуючи позовні вимоги в цій частині суд виходить з фактичного змісту таких вимог. У зв'язку з порушенням відповідачем термінів виплати позивачці компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, остання на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. У межах заявлених позовних вимог, позивачка просить врахувати індекс підвищення споживчих цін за квітень-травень 2015 року, який складає 116,508 % (114 х 102,2). За таких обставин, заборгованість відповідача перед позивачкою по компенсації за не використані дні щорічної відпустки з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати складає 20343,10 (17460,69 х 1,16508), з яких позивачка, у межах заявлених позовних вимог, просить стягнути 19659,22 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд виходить з того, що згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд враховує роз'яснення, викладені Пленумом Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, за якими, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд також,

Outcome: partial