Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

До Чорнобаївського районного суду з Соснівського районного суду міста Черкаси за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] (далі позивач) до [PERSON] (далі відповідач) про повернення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що протягом тривалого часу позивач на підставі попередньої усної домовленості про укладення в майбутньому договору позики надавав грошові кошти в борг відповідачу. Зокрема, позивач перерахував на рахунок відповідача, відкритий у АТ КБ «Приватбанк», шляхом списання грошових коштів з поточного рахунку позивача (за допомогою платіжної картки позивача) та їх подальшого зарахування на поточний рахунок відповідача (за допомогою платіжної картки), грошові кошти у розмірі 446457,30 гривень. В подальшому відповідач почав уникати спілкування з позивачем, відповідний договір позики у встановленому чинним законодавством України порядку між позивачем та відповідачем укладений не був. Позивач 6 лютого 2021 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою, направленою за місцем реєстрації відповідача, про повернення безпідставно набутих коштів. Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді, а грошові кошти позивачу не повернуто. У зв`язку з цим позивач, посилаючись на положення ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 446457,30 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5107,50 гривень. Відповідачем подано відзив, відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стверджував, що доводи позивача про існування усної домовленості та укладення в майбутньому договору позики є надуманими та не відповідають дійсним обставинам справи. Так, він протягом тривалого часу знає позивача та перебував з ним у добрих стосунках. Влітку 2015 року останній повідомив йому про свою мрію придбати автомобіль. Проте коштів у позивача на придбання автомобіля не було, а тому він неодноразово звертався до відповідача з проханням надати йому в борг 500000,00 гривень, які зобов`язувався повернути до 1 січня 2017 року. В першій декаді вересня 2015 року позивач надав відповідачу у борг 500000,00 гривень, не оформлюючи жодної боргової розписки, оскільки мав з ним довірливі стосунки. Однак позивач в обумовлений строк грошові кошти не повернув, а тому відповідач звернувся до нього з проханням повернути борг, після чого їх стосунки погіршали. Не маючи можливості повернути всю суму боргу відразу, позивач перераховував кошти частинами на банківський рахунок, наданий відповідачем. На теперішній час йому повернуто 446457,00 гривень, а залишок боргу становить 53543,00 гривень. У зв`язку з цим, посилаючись на приписи ЦПК України щодо доказування, відповідач вказував на відсутність доказів на підтвердження позиції позивача про наміри сторін щодо укладення договори позики між ними. У відповіді на відзив позивач, посилаючись також на положення ЦПК України щодо доказування, вказував на відсутність належних і допустимих доказів, які підтверджували б надання відповідачем грошових коштів у розмірі 500000,00 гривень йому у борг. Вважав таку позицію відповідача бездоказовою та такою, що спрямована на уникнення необхідності повернення безпідставно отриманих коштів. При цьому подання відзиву розцінював як визнання відповідачем факту безпідставного отримання коштів у розмірі 446457,30 гривень. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Позивач у вересні, жовтні, листопаді, грудні 2018 року, січні і травні 2019 року перерахував на банківський рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 446457,30 гривень з призначенням платежів «переказ особистих коштів», що підтверджується копіями долучених до позовної заяви платіжних доручень (а.с. 14-28). При цьому факт перерахування вказаної суми грошей позивачем відповідачеві останнім не заперечується. 6 лютого 2021 року позивач направив відповідачу за адресою: [ADDRESS] вимогу від 6 лютого 2021 року про повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 446457,30 гривень (а.с. 11-12), про що свідчать копія фіскального чеку, накладної та опису (а.с. 13). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, що регламентовано ч. 1 ст. 5 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема речі, у тому числі гроші. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Зі змісту ст. 1047 ЦК України вбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми ; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд констатує, що матеріали даної справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували позицію позивача про наміри укласти договір позики з відповідачем, так і доводи відповідача про надання ним позивачу у борг грошових коштів у розмірі 500000,00 гривень. Зокрема, сторонами не надано суду будь-яких попередніх договорів чи договорів позики, укладених між ними, розписок чи інших документів. Таким чином дійсна правова підстава перерахування позивачем грошових коштів відповідачеві у розмірі 446457,30 гривень суду ані позивачем, ані відповідачем не доведена, тобто сторонами не доведено виникнення між ними договірних відносин щодо позики грошових коштів. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Водночас Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення у справі «Volovik v. Ukraine» від 6 грудня 2007 року № 15123/03, § 45). У п. VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України). Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що «добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Тлумачення ст. 1212 ЦК України свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, а тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 185/446/18. З матеріалів справи вбачається, що позивач перераховував грошові кошти на рахунок відповідача добровільно, без зазначення призначення платежу «надання грошових коштів у борг» тощо, достовірно знаючи, що в нього відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для здійснення такого перерахування грошових коштів, проте робив це, тобто вільно і без помилки погодився для настання для себе негативних наслідків, однак в подальшому почав вимагати повернення перерахованих грошових коштів, а тому діяв суперечливо. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 129 Конституції України гарантована реалізація принципу змагальності сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Натомість позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність між ним та відповідачем правовідносин щодо позики грошових коштів, а тому, беручи до уваги його суперечливу поведінку, яка полягала у добровільному перерахуванні грошових коштів за відсутності такого обов`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті Кодексу передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Позивача в силу вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» зільнено від сплати судового збору з огляду на інвалідність 2 групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 27 травня 2005 року (а.с. 9). У зв`язку із відмовою у задоволенні позову судовий збір у розмірі 1% ціни позову, що становить 4464,57 гривень, який підлягав до сплати при поданні позовної заяви, слід компенсувати за рахунок держави, а витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5107,50 гривень до стягнення з відповідача на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed