Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява мотивована тим, що 24.10.1988 між заявником і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку, за адресою: [ADDRESS]. На даний момент у заявника виникло бажання реалізувати належний їй будинок, однак вчинити вказані дії вона невзмозі у зв'язку з наявністю помилки у договорі купівлі-продажу, зокрема замість прізвища «[PERSON]», вказано «[PERSON]». Оскільки зазначена помилка створює перешкоди у здійсненні заявником права власності, вона звернулася до суду з даною заявою, просить встановити факт належності їй договору купівлі-продажу від 24.10.1988. Заявник у судове засідання не з`явилася, однак надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності у якій вказала, що заяву підтримує і просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, однак до суду надійшло повідомлення Журавлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, а також вказано, що сільська рада не заперечує проти задоволення заяви [PERSON] Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно паспорта серії [NUMBER] від 25.09.2001, виданого Тульчинським РВ УМВС у Вінницькій області, картки фізичної особи-платника податків від 19.05.2004, заявник значиться як [PERSON] (а.с. 3 - 4). У відповідності до договору купівлі-продажу від 24.10.1988, щодо купівлі будинку, за адресою: [ADDRESS], прізвище покупця вказано як [PERSON] (а.с. 5). Згідно довідки № 269 від 24.04.2017, виданої КП «Тульчинське МБТІ», право власності на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до довідки № 121 від 30.05.2017, виданої Журавлівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, згідно інформації наявної у погосподарській книзі, заявнику на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.1988, належить будинок, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 дає роз'яснення, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. На підставі п. 6 ст. 256 ЦПК України, суд вправі встановити факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] у заявлених нею межах. У відповідності до ч. 7 ст. 235 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved