Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

Заступник прокурора Херсонської області в інтересах держави звернувся до відповідачів з вказаним позовом посилаючись на те, що розпорядженням Скадовської райдержадміністрації №103 від 02.03.2007 року надано дозвіл відповідачам фізичним особам на розробку технічної документації із землеустрою щодо передачі земельних ділянок площею 1,29 га. на території Скадовської міської ради для ведення особистих селянських господарств. Розпорядженням Скадовської райдержадміністрації №580 від 19.12.2007 року вищевказану технічну документацію було затверджено. В подальшому 22.02.2008 року відповідачам фізичним особам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, які зареєстровані у встановленому законом порядку. Посилаючись на те, що передача земельних ділянок у власність здійснена з порушенням ч. 1 ст. 58, ч. 4 ст. 59, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 62, ст. 84 ЗК України та порушенням ст. 4, ст. 88, ч. 1 ст. 90 ВК України без врахування прибережної захисної смуги моря, заток, лиманів на підставі невідповідності змісту правочинів актам цивільного законодавства ст.ст. 203, 215 ЦК України прокурор просив визнати незаконними (недійсними) розпорядження Скадовської райдержадміністрації №103 від 02.03.2007 року та №580 від 19.12.2007 року в частині надання дозволу на розробку технічної документації та подальшої передачі у власність відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] спірних земельних ділянок. Також просив визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки видані вищевказаним громадянам, а також зобов'язати їх повернути спірні земельні ділянки до державної власності. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. Представник Скадовської РДА заявлений позов не визнав, посилався на те, що на час винесення оскаржуваних розпоряджень відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Про їх наявність прокуратура дізналася в 2008 році, а з відповідним позовом прокурор звернувся тільки в 2014 році тобто ним пропущено трирічний строк позовної давності. Крім того, на час передачі земельних ділянок у власність був відсутній проект прибережної захисної смуги. Прокурором не додані докази розташування земельних ділянок в 2-х кілометровій зоні від моря якими можуть бути картографічні, земельно-кадастрові документи, тощо. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, також посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, практику Європейського суду з прав людини, передачу земельних ділянок з земель запасу, а не з земель водного фонду. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася про час та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслав суду заперечення в яких вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, практику Європейського суду з прав людини, передачу земельних ділянок з земель запасу, а не з земель водного фонду. Вважає, що на час передачі спірних земельних ділянок у власність відповідачам Скадовська РДА діяла у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, а позов вважає таким, що не підлягає задоволенню. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до наступного. Розпорядженням Скадовської районної державної адміністрації №103 від 02.03.2007 року (п. 2) дано дозвіл громадянам на виготовлення технічної документації з землеустрою, яка посвідчує право власності на земельні ділянки для ведення особистих селянських господарств [PERSON] площею 1,7 га.; [PERSON] площею 1,7 га.; [PERSON] площею 1,7 га. на території Скадовської міської ради. Розпорядженням Скадовської районної державної адміністрації №580 від 19.12.2007 року (п. 2, 2.1) затверджено громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON] технічну документацію з землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 3,87 га. у власність для ведення особистих селянських господарств на території Скадовської міської ради. Передано земельні ділянки у власність для ведення особистих селянських господарств [PERSON] площею 1,29 га.; [PERSON] площею 1,29 га.; [PERSON] площею 1,29 га. З відповіді відділу Дерземагенства у Скадовському районі Херсонської області на адресу заступника прокурора Херсонської області вбачається, що власниками земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства площами 1,29 га. кадастровий номер 6524710100:83:006:0011 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №724909 зареєстрованого від 22.01.2008 року є [PERSON]; кадастровий номер 6524710100:83:006:0012 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №724911 зареєстрованого від 22.01.2008 року є [PERSON]; кадастровий номер 6524710100:83:006:0013 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №724910 зареєстрованого від 22.01.2008 року є [PERSON] З акту обстеження земельної ділянки №135 від 11.07.2014 року інспекцією сільського господарства в Херсонській області встановлено, що земельна ділянка площею 3,87 га. перебуває у приватній власності для ОСГ розташована за межами м. Скадовська на відстані 1 км. від бази відпочинку «Аврора» біля садового товариства. Та на відстані 1 км. від узрізу моря (Джарилгацька затока), що свідчить про надання земельних ділянок у межах наявної прибережної захисної смуги відстанню 2 км. згідно законодавства. Крім того, з відповіді Державної інспекції сільського господарства в Херсонській області від 14.07.2014 року вих. №04-11/3910/3373 на адресу заступника прокурора Херсонської області вбачається, що земельні ділянки площею 1,29 га. кожна передані Скадовською райдержадміністрацією у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в прибрежно-захисній смузі Джарилгацької затоки Чорного моря, поблизу дитячого табору «Аврора», розташовані за межами м. Скадовськ і надані з урахуванням ст. 22, 33, 118, 125, 184 ЗК України, без врахування п. 3 ст. 60, ст. 62 ЗК України. Але в зв'язку з відсутністю проектів землеустрою щодо відведення прибрежно-захисних смуг технічна документація була погоджена Скадовською районною державною адміністрацією. За візуальним обстеженням зазначених земельних ділянок встановлено, що останні фактично не використовуються. Таким чином позовні вимоги фактично обґрунтовані виділенням відповідачам фізичним особам земельних ділянок у власність в межах прибережної захисної смуги Джарилгацької затоки Чорного моря в порушення вимог діючого законодавства. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 58 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 60 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Відповідно до ч. 2 ст. 62 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом. Відповідно до п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 4 ВК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Відповідно до ч. 4-5 ст. 88 ВК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Відповідно до ст. 90 ВК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. У прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: 1) застосування стійких та сильнодіючих пестицидів; 2) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; 3) влаштування вигрібів для накопичення господарсько-побутових стічних вод обсягом більше 1 кубічного метра на добу; 4) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів. Окрім цього спірні правовідносини врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них» (далі - Постанова, Порядок № 486 відповідно); пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434 (далі - Порядок № 434). Відповідно до п. 5, 10, 11 Порядку №486 розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад. На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. Сторонами визнавалося, що на час видання спірних розпоряджень та передачі у власність земельних ділянок був відсутній проект відведення прибережної захисної смуги вздовж Джарилгацької затоки Чорного моря. За змістом пункту 2.9 Порядку № 434 у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації. Отже, за системним аналізом законодавства на час виникнення правовідносин, відповідно до положень статті 88 ВК України, Порядку № 434, Постанови № 486 розмір та межі прибережних захисних смуг встановлювались за проектами землеустрою (термін та зміст за статтями 50-54 Закону України «Про землеустрій»), а на землях населених пунктів відповідно до існуючих на час встановлення конкретних умов забудови, а при наданні в користування земельних ділянок навколо зазначених та інших водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486 з урахуванням конкретної ситуації. На підставі викладеного суд вважає позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. При цьому суд враховує ненадання позивачем доказів непогодження передачі земельних ділянок у власність з органами охорони навколишнього природного середовища, доказів здійснення на вказаних земельних ділянках діяльності яка заборонена законом (ст. 90 ВК України), враховує цільове призначення земельних ділянок - особисте селянське господарство. Також суд враховує, що на час передачі земельних ділянок у власність вони не відносились до земель водного фонду та перебували в статусі земель запасу. Суд не приймає до уваги посилання відповідачів на пропущення позивачем строку позовної давності оскільки факт ймовірних порушень вимог земельного законодавства встановлений органами прокуратури в 2014 році, а з наданих відповідачами постанов про відмову в порушенні кримінальної справи вбачається, що предметом дослідження було не розташування земельних ділянок в зоні прибережної захисної смуги, а правомірність дій органів державної влади при передачі вказаних ділянок у власність громадянам. Також суд враховує як джерело права практику ЄСПЛ. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із ст 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пп. 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. На підставі викладеного суд вважає, що позов в частині визнання незаконними (недійсними) розпоряджень Скадовської районної державної адміністрації №103 від 02.03.2007 року та №580 від 19.12.2007 року з наведених прокурором підстав задоволенню не підлягає. Решта позовних вимог, а саме: визнання недійсними державних актів, зобов'язання повернути земельні ділянки є похідною, а тому також не підлягає задоволенню. Таким чином судом, з урахуванням конкретної ситуації, не встановлено таких порушень вимог земельного законодавства, які свідчать про незаконність передачі відповідачам у власність спірних земельних ділянок і які є підставою для позбавлення власників земельних ділянок прав на землю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed