Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] , з посиланням на те, що вона народилася [INFO] в м. Києві, її батьки були [PERSON] та [PERSON] .. 19 квітня 2015 року, маючи невиконані кредитні зобов`язання перед фінансовими установами, її батько [PERSON] у віці 45 років в селі Сніжки Ставищенського району Київської області вчинив самогубство. На час смерті батька вона була єдиною дочкою, студенткою і заощаджень не мала, а відтак не мала коштів на поховання. Оскільки [PERSON] на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , спадкова справа була заведена 18 серпня 2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою. Знаючи про значні боргові зобов`язання батька перед невизначеною кількістю кредиторів, під моральним тиском колекторських фірм, які посилалися на рішення третейських судів і вимагали негайного погашення боргів одноразовим платежем, та не маючи об`єктивної інформації щодо наявності спадкового майна, вона 18 серпня 2015 року подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. Як з`ясувалося згодом, кредитори відповідно не подали заяв до Першої Київської державної нотаріальної контори з вимогою про погашення боргу. [INFO] померла мати [PERSON] .. Після смерті матері від родичів батька вона дізналася, що на день його смерті було спадкове майно, яке він отримав по спадщині від померлих [INFO] матері [PERSON] та померлого [INFO] батька [PERSON] .. Маючи інформацію щодо можливості уникнути свого банкрутства у випадку прийняття спадщини, вона в жодному випадку не відмовилася б від спадщини. Тобто, її відмова від прийняття спадщини не була безумовною, і її волевиявлення не було вільним, вона діяла під впливом тяжких обставин. Вона подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцю спадкове майно: земельні ділянки кадастровий номер 3224286000:03:002:0011 та кадастровий номер 3224286000:04:004:0019, на що Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Перша Київська державна нотаріальна контора відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину. Позивач просить визнати відмову [PERSON] від прийняття спадщини померлого [INFO] батька [PERSON] недійсною, визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на земельні ділянки кадастровий номер 3224286000:03:002:0011 та кадастровий номер 3224286000:04:004:0019. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. причини своєї неявки суду не повідомила. Від представника позивача до суду подано заяву про розгляд справи у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити (а. с. 102). Представник відповідача Ставищенської селищної радив судове засідання не прибув, до суду селищна рада подала заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність її представника за наявними матеріалами (а. с. 49). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилася [PERSON] .. Її батьки були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с. 12, 13). [INFO] [PERSON] , вчинив самогубство, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с. 14) та копією постанови Ставищенського РВ ГУ МВС України в Київській області від 28.04.2015 року про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015110280000100 (а. с. 15). Із матеріалів спадкової справи (а. с. 76-100) вбачається, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] , спадкова справа №1033/2015 після його смерті заведена 18 серпня 2015 року Першою Київською державною нотаріальною конторою. До спадкового майна [PERSON] належала земельна ділянки кадастровий номер 3224286000:03:002:0011 та кадастровий номер 3224286000:04:004:0019. Єдина спадкоємиця першої черги [PERSON] , 18 серпня 2015 року подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини (а. с. 78). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть особистий ідентифікаційний номер [NUMBER] виданим 03.09.2019 року Главою Адміністрації Округу Нікосія, Республіки Кіпр, після її смерті спадкова справа заведена 26 лютого 2020 року Першою Київською державною нотаріальною конторою №236/2020 (а.с. 20-23). 18 серпня 2021 року [PERSON] подала до Першої Київської державної нотаріальної контори заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину на належне спадкодавцю спадкове майно: земельні ділянки кадастровий номер 3224286000:03:002:0011 та кадастровий номер 3224286000:04:004:0019, на що Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії Перша Київська державна нотаріальна контора відмовила їй у видачі свідоцтв про право на спадщину (а. с. 94, 100). Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України). Звернувшись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на вчинення відмови від прийняття спадщини (після смерті батька) зазначала, що це було спричинено її тяжким матеріальним станом і мало метою уникнення банкрутства, вона взагалі не подавала б заяву про відмову від прийняття спадщини маючи кошти на погашення кредитних боргів батька, водночас, відмова від спадщини була здійснена на вкрай невигідних умовах. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до роз`яснень викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що відповідно до заяви позивача від 18 серпня 2015 року, поданої до Першої Київської державної нотаріальної контори, вона, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька. Позивачу було роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана у строк, встановлений для прийняття спадщини. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася. При цьому відсутність звернення кредиторів відповідно до ст. 1281 ЦК України до Першої Київської державної нотаріальної контори з вимогою про погашення боргу [PERSON] не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Посилання позивача на те, що після смерті матері від родичів батька вона дізналася, що на день його смерті було спадкове майно, а саме земельні ділянки, те, що її відмова від прийняття спадщини не була безумовною, і її волевиявлення не було вільним, вона діяла під впливом тяжких для неї обставин, які спотворювали розуміння природи та наслідків вчинення одностороннього правочину та спричинили помилкове сприйняття її прав та обов`язків, як спадкоємці, вчинення одностороннього правочину щодо відмови від прийняття спадщини (у вигляді кредитних зобов`язань батька) було спричинено її тяжким матеріальним станом і мало метою уникнення банкрутства, судом до уваги не беруться, оскільки позивачем не надано доказів, що вона не усвідомлювала обставини свого життя та зміст подій, які відбуваються. Крім цього, необізнаність позивача в юридичних питаннях не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Таким чином, позивач як спадкоємець за законом скористалась своїм правом відмови від спадщини. Виходячи із загального принципу презумпції правомірності правочину, та з огляду на те, що дії нотаріуса, який прийняв заяву про відмову від спадщини, позивачем у судовому порядку не оскаржувались, суд вважає, що нотаріус вчинив нотаріальну дію, яка відповідає вимогам чинного законодавства України без порушень порядку вчинення такої дії. На підставі вищевикладеного, а також враховуючи, що оскільки вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом у даній справі є похідною від першої - визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed