Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15.10.2019 року, позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою - задоволено; ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за борговою розпискою від 12.06.2012 року у розмірі 8000,00 доларів США, що еквівалентно офіційному курсу НБУ - 204240,00 грн.; стягнути сплачений судовий збір в розмірі 2426,60 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13.02.2020 року, заяву [PERSON] про скасування заочного рішення від 15.10.2019 року постановленого по справі за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою - скасовано і призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та в його інтересах адвокат Кутровська Н.М. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягненнязаборгованості за борговою розпискою, мотивуючи позовні вимоги тим, що між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей в розмірі 10000,00 доларів США, про що останній написав розписку 21.06.2012 року та зобов`язався повернути кошти в строк до 30.12.2012 року. Відповідач здійснював часткове повернення коштів, останнє погашення мало місце у вересні 2016 року, після погіршення стану здоров`я у нього та операційного втручання, проте з того часу відповідач не здійснював жодного повернення боргу, посилаючись на скрутне матеріальне становище та просив постійно зачекати. Останній раз він з відповідачем спілкувався в квітні 2019 року, в розмові відповідач не заперечував наявності у нього заборгованості в розмірі 8000,00 доларів США, проте з того часу перестав відповідати на телефонні дзвінки, почав уникати з ним зустрічі. Вважає, що строк позовної давності слід обчислювати з квітня 2019 року. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість в розмірі 8000,00 доларів США, що по курсу НБУ 25,53 грн. за долар США, що еквівалентно 204240,00 грн. та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] і в його інтересах представник, адвокат Кутровська Н.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, пояснив, що відповідач повернув йому тіло кредиту в повному обсязі - просто віддав; також повернув 2000,00 доларів США в рахунок процентів, які повернув 2012 році. З відповідачем була домовленість, що він буде повертати по 200,00 доларів США кожен місяць, що відповідач і робив певний період часу. Просить стягнути з відповідача відсотки в розмірі 6000,00 доларів США на його користь. Відповідач [PERSON] і в його інтересах представник, адвокат Круглюк І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та відповідач пояснив, що позивача знає давно, певний період часу вони були друзями, кошти використовував та без заперечень говорив позивачу, що поверне кошти. Він не один рік позивачу повертав кошти і відсотки. Після зміни курсу долара по відношенню до гривні у нього виникли проблеми з поверненням коштів. По тілу кредиту борг ним повністю погашено, заборгованості у нього немає по зобов`язаннях перед позивачем. Доказів передачі коштів у нього немає, у них з позивачем були довірливі відносини. По розписці в 2012-2013 роках ним було проплачено 3000,00 доларів США, кожен місяць в 2012-2013 роках він сплачував позивачу по 250,00 доларів США. До 2014 року тіло кредиту ним було повністю виплачено позивачу і в 2014 році та в 2015 році він нічого не платив, тільки проценти виплатив 4000,00 доларів США. Після 2016 року він не робив ніяких погашень. Він повертав кошти в валюті. Просили в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.247 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Положеннями ст.4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.1047 ч. 2 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відносно цих вимог, судом, належними доказами по справі встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей в розмірі 10000,00 доларів США, про що останній написав розписку 21.06.2012 року та зобов`язався повернути кошти в строк до 30.12.2012 року. (а.с.14). Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв`язку регулюються наступними вимогами закону. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Визначено ст.524 ЦК України, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. У відповідності до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Згідно до ст.509 ч.1 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Передбачено ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст.533 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У відповідності до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Проте, з тексту розписки від 21.06.2012 року укладеної між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с.14) не вбачається, що між сторонами є зобов`язання у разі порушення боржником зобов`язання, стягнути відсотки від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.Відповідно до частини першої статті 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові. Сторони користуються рівними процесуальні правами відповідно до ч. 1 ст. 49 ЦПК України. За таких умов, суд вважає, що розписку відповідачем написано 21.06.2012 року, проте з позовом позивач звернувся до суду тільки 05.08.2019 року, тобто через сім років, доказів суду того що позивач про порушення своїх прав дізнався тільки в квітні 2019 року не бере до уваги, оскільки відповідач позичив кошти, що вбачається з розписки та зобов`язався повернути в строк до 30.12.2012 року. Відтак, оскільки відповідачем не було повернуто кошти в зазначений строк, то про порушення своїх прав позивач дізнався 31.12.2012 року, а з позовом позивач звернувся до суду тільки 05.08.2019 року. Крім того під час усього часу розгляду справи відповідачем та представником відповідача наголошувалося на тому, що відповідач позов не визнає, вважає, що нічого не винен позивачу, оскільки розрахувався з ним по спірній борговій розписці та сторона відповідача просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог саме з підстав відсутності зобов`язання перед позивачем повертати відсотки, оскільки розпискою не було передбачено такого зобов`язання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні сам пояснив, що тіло кредиту - заборгованість коштів по розписці в повному обсязі йому повернув відповідач. Відтак, оскільки стягнення відсотків не передбачено розпискою 21.06.2012 року, а тіло кредиту - відповідачем повернуто позивачу в повному обсязі, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed