Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

До Тиврівського районного суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11366350000, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку, кредитні кошти в сумі 9\~230, 00 доларів США, що еквівалентно 44\~755, 35 гривень за курсом НБУ на день укладення договору. Відповідно до п. 2.1. договору визначено, що [PERSON]- заставодавець передає в заставу, а банк приймає рухоме майно, яке є власністю заставодавця автомобіль марки Geely MR7151A, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Вартість предмета застави складає 49\~490, 00 гривень. 17.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено договір факторингу № 46, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11366350000 від 01.07.2008 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». Станом на дату укладення договору факторингу заборгованість [PERSON] перед новим кредитором за кредитним договором № 11366350000 від 01.07.2008 становить 106 459, 97 гривень. У червні 2018 року позивачу стало відомо згідно листа Третьої Вінницької державної нотаріальної контори від 02.05.2018 № 753/01-16, що після смерті 06.02.2016 [PERSON] спадщину прийняли спадкоємці: мати, батько та син померлої. Позивачем направлено до Першої державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців [PERSON], проте станом на теперішній час відповідачі не задовольнили вимогу ТОВ «Українська факторингова компанія» як правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» щодо погашення заборгованості в розмірі 106 459, 97 гривень, що безумовно порушує права та охоронювані законом інтереси позивача як кредитора. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в особі [PERSON] заборгованості в сумі 106 459,97 гривень, але в межах вартості одержаного майна у спадщину. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 05.07.2018 відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив та докази у строк, встановлений судом. 09.08.2018, у строк встановлений ухвалою суду від 05.07.2018, представником відповідача [PERSON] [PERSON] надано відзив (одержано судом 13.08.2018). Іншими відповідачами відзиви не надано. У своєму відзиві представник відповідача [PERSON] [PERSON] зазначила, що вимоги не можуть бути задоволені, оскільки: наявні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 1281 ЦК України; [PERSON] не має заборгованості перед банком, оскільки повністю її погасила, що підтверджується ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 03.02.2011; позивачем необґрунтовано суму заборгованості; у реєстрі боржників до договору факторингу № 46 від 17.11.2016 [PERSON] не має. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 16.10.2018 дану справу передано за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2018 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. 26.12.2018 представником відповідача [PERSON] [PERSON] було надано відзив від 26.12.2018 з порушенням строку, визначеного ухвалою суду від 05.07.2018. Однак, даний відзив є аналогічним відзиву від 09.08.2018, одержаному судом 13.08.2018. Ухвалою суду від 23.01.2019 витребувано докази по справі та учасникам справи запропоновано надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконанням вимог вищезазначеної ухвали суду 04.02.2019 судом отримано матеріали спадкової справи № 44/16 до майна померлої 02.02.2016 [PERSON] та 18.02.2019 матеріали цивільної справи № 2-24/11. Позивачем відповідь на відзив надано не було. Ухвалою суду від 21.02.2019 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради. Також даним судовим рішенням учасникам справи запропоновано надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Третьою особою письмові пояснення на позов та/або відзив надано не було. Ухвалою суду від 20.03.2019 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. Представник позивача, відповідач [PERSON] та законний представник [PERSON] у судове засідання не зявилися, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. В матеріалах справи містяться заяви представника позивача та відповідача [PERSON] про розгляд справи у їх відсутність. Таким чином суд вважає, що причини неявки в засідання законного представника [PERSON] є неповажними. Суд, враховуючи вищевикладене, думку представника відповідача [PERSON] [PERSON], представника третьої особи, заяви представника позивача та відповідача [PERSON] і положення ст. 223 ЦПК України, ухвалив провести судове засідання у відсутність представника позивача та відповідачів [PERSON] і [PERSON] (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, аргументуючи мотивами викладеними у відзиві. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради також просила суд врахувати інтереси дитини і відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вимоги до малолітньої особи є необґрунтованими і недоведеними. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~01.07.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11366350000, згідно якого банк зобовязався надати [PERSON], а остання зобовязалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в сумі 9\~230, 00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених цим договором. (а.с. 4-14) 17.11.2016 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Українська факторингова компанія» було укладено договір факторингу № 46, згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» відступає (передає) ТОВ «Українська факторингова компанія» права вимоги в розмірі заборгованості боржників перед ПАТ «УкрСиббанк», що передбачено умовами первинних договорів та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді, який є невідємною частиною договору факторингу. (а.с. 15-16) Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобовязаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). \~У\~ст. 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Із реєстру боржників від 22.11.2016 до договору факторингу № 46 від 17.11.2016, наданого позивачем до позовної заяви, не вбачається передання ПАТ «УкрСиббанк» ТОВ «Українська факторингова компанія» права вимоги до [PERSON] (а.с. 17-19) Однак, із матеріалів спадкової справи вбачається, що при зверненні ТОВ «Українська факторингова компанія» 23.02.2017 до нотаріальної контори із вимогою до спадкоємців, до даної вимоги було надано договір факторингу № 46 від 17.11.2016 та реєстр боржників № 2 від 13.12.2016 до даного договору. З даного реєстру вбачається передача права вимоги до боржника [PERSON] за договором № 11366350000 від 01.07.2008. \~ \~ \~ \~Таким чином, ТОВ «Українська факторингова компанія» набула права вимоги до [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. 02.02.2016 у м. Вінниці померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть. (а.с. 172) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 44/16 до майна померлої 02.02.2016 [PERSON] (а.с. 170-192) З матеріалів спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 16.02.2016 звернулись її батьки [PERSON] та [PERSON] та 04.03.2016 законний представник малолітнього сина померлої [PERSON] [PERSON] Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріальної контори не зверталися. Судом встановлено, що померлою [PERSON] заповіт складено не було. Нормами ст.ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Оскільки відповідачі [PERSON] і [PERSON] є батьками спадкодавця, а [PERSON] сином, тому відповідно до ст. 1261 ЦК України, мають право на спадкування за законом у першу чергу. Відповідно до ст. ст. 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. 2 ч. 4 ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання щодо повернення кредиту входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми ст. 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Саме на підставі норм ст.ст. 1281, 1282 ЦК України\~позивач заявив вимоги до спадкоємців. Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України\~\~ щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. У відповідності\~до ч.\~2\~ст.\~1281\~ЦК України,\~в редакції\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~кредиторові спадкодавця\~належить протягом\~шести місяців\~від дня,\~коли він\~дізнався або\~міг дізнатися\~про відкриття\~спадщини,\~пред'явити\~свої вимоги\~до спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину,\~незалежно від\~настання строку\~вимоги. Якщо\~кредитор спадкодавця\~не знав\~і не\~міг знати\~про відкриття\~спадщини,\~він має\~право пред'явити\~свої вимоги\~до спадкоємців,\~які прийняли\~спадщину,\~протягом одного\~року від\~настання строку\~вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені\~ч. 2 і ч. 3 цієї\~статті, позбавляється права вимоги. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 23.02.2017 ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулося до спадкоємців із вимогою, направивши її до нотаріальної контори. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред'явлення вимог кредиторів. Пред'являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Вищенаведена норма матеріального права, пов'язує настання строку пред'явлення вимоги до спадкоємців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а не з часу його обізнаності щодо наявності спадкоємців, які прийняли спадщину. Для виконання вимог ст. 1281 ЦК України має значення не інформація про коло спадкоємців, а день, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини. Тому, посилання представника позивача на те, що лише у червні 2018 року позивачу стало відомо про спадкоємців боржника, є безпідставним. Однак, інформація коли саме позивач дізнався про відкриття спадщини, суду не була повідомлена позивачем. Також, з матеріалів справи не вбачається повідомлення спадкоємцями кредитора про відкриття спадщини. Однак, представником відповідача [PERSON] було повідомлено про те, що спадкоємцям не було відомо про борги спадкодавця. Отже, враховуючи вищевказане та положення ч. 2 ст. 1281 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитор мав право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 30.06.2015. Відтак, у межах строку кредитування до 30.06.2015 [PERSON] мала, зокрема, повертати кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, суд прийшов до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати\~з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4\~ст. 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у\~ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. У цій справі банк і [PERSON] строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. Так, судом встановлено, що 01.07.2008 АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали кредитний договір, за умовами якого остання отримала строком до 30.06.2015 кредитні кошти, які зобов'язалася повернути зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків [PERSON] мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи кредитору з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком проценти, кошти у відповідності до умов кредитування, упродовж строку кредитування. Останній щомісячний платіж повинен бути здійснений позичальником 30.06.2015. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов'язання. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Вищевказана позиція суду узгоджується із правовою позицією [PERSON] Верховного Суду, висловленою 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Таким чином, враховуючи вищевикладене та умови договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11366350000 від 01.07.2008 судом встановлено, що позивач звернувся до суду із вимогою до спадкоємців з порушенням строків, визначених ст. 1281 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин. Строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. Крім того, позивачем не обґрунтовано суму заборгованості, що є предметом спору. Належних та допустимих доказів, які б вказували на те, з чого позивач виходив, предявивши вимогу про стягнення боргу саме в сумі 106\~459, 97 гривень, суду не надано. В той же час судом встановлено, що 04.08.2010 ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Тиврівського районного суду Вінницької області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11366350000 від 01.07.2008, скориставшись правом дострокової вимоги виконання зобовязань, який ухвалою суду від 03.02.2011 було залишено без розгляду. Згідно\~ст. 611 ЦК України\~після того, як кредитор направив \~боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором.\~Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту.\~ Як вбачається із ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області від 03.02.2011 та клопотання ПАТ «УкрСиббанк», які містяться в матеріалах цивільної справи № 2-24/11, вищевказаний позов було залишено за клопотанням позивача без розгляду у звязку із сплатою [PERSON] в повному обсязі боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11366350000 від 01.07.2008 та відшкодуванням нею судових витрат. Отже, враховуючи вищевикладене, зобовязання [PERSON] за вищевказаним кредитним договором були припинені. \~ \~ \~ \~Таким чином, до складу спадщини [PERSON] зобовязання за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11366350000 від 01.07.2008 на момент відкриття спадщини не увійшли. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ч.\~1\~і ч.\~2\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч.\~1\~ ч.\~3\~ст.\~83\~ЦПК України\~сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.\~2\~і ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві і представником відповідача у відзиві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 1\~762, 00 гривень, що підтверджується квитанцією від 12.06.2018. (а.с. 1) Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі наведеного вище та

Outcome: dismissed