Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивачка 01 вересня 2014 року через проведення АТО в м. Луганську вона була вимушена звільнитися з Луганської обласної лікарні № 2 та покинути постійне місце проживання, переїхавши в смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області. При звільненні з місця роботи, позивачка вимагала звільнити її за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу із-за незалежних від неї обставин з поважної причини, тобто неможливістю виконувати трудові обов'язки із-за загрози життю і здоров'ю внаслідок проведення бойових дій в зоні АТО. Вказаного відповідачем зроблено не було і було внесено запис у трудову книжку, що позивачка звільнена із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Також позивачка вказує, що при звільненні було грубо порушено вимоги КЗпП України, а саме не було проведено повного розрахунку при звільненні, не виплачена заборгованість по заробітній платі, а також інші виплати. Позивачка просить суд визнати звільнення з Луганської обласної лікарні № 2 із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання) у зв'язку з проведенням активних бойових дій в зоні АТО, стягнути з відповідача на користь позивачки 3 436 гривень та здійснити виправлення запису у трудовій книжці. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач свого представника у судове засідання не направив. Враховуючи неявку у судове засідання представника відповідача, з метою дотримання встановлених законодавством строків розгляду судом справи, суд ухвалює рішення без участі представника відповідача по справі. Судом встановлено, що згідно витягу у трудовій книжці позивачка 01 серпня 1996 року була зарахована до Луганської обласної лікарні № 2 на посаду лікаря хірурга. 01 вересня 2014 року звільнена із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.6-7). Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеною законом. Відповідно до вимог ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.115 КЗпП України праця робітників та службовців оплачується відповідно до Конституції України по її кількості і якості не рідше як кожні півмісяця. У відповідності зі ст.ст.21,24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці, заробітна плата виплачується не рідше двох разів на місяць. Відповідно до ст.48 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Питання, пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993р. №301, Інструкцією №58 та іншими актами законодавства. Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган (далі роботодавець) зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Судом було встановлено, що 01 вересня 2014 року через проведення АТО в м. Луганську позивачка звільнилася з Луганської обласної лікарні № 2 та покинула постійне місце проживання. При звільненні з місця роботи, позивачці було внесено запис у трудову книжку, а саме вказано, що позивачка звільнена із займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у трудовій книжці відсутній запис, що позивачку звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання) у зв'язку з проведенням активних бойових дій в зоні АТО. Також, при звільненні не було проведено повного розрахунку, не виплачена заборгованість по заробітній платі, а також інші виплати, які становлять 3 436 гривень. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати по справі у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. Згідно ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду зокрема присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі ст. 115 КЗпП України,

Outcome: approved