Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~До суду надійшла заява лікаря-психіатра 1 психіатричного відділення Сумського підрозділу КНП СОР «Обласної клінічної спеціалізованої лікарні» Чігріної В.Л. про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку [PERSON] , [INFO] . Свою заяву заявник обґрунтовує тим, що [PERSON] був госпіталізований 16 липня 2021 року о 11 годині 10 хвилин до 1 психіатричного відділення КНП СОР «Обласна клінічна спеціалізована лікарня». Направлення на госпіталізацію було видано комісією лікарів-психіатрів Бондаренка К.Ю., [PERSON] , які після особистого огляду пацієнта [PERSON] , зробили висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для обстеження та лікування ц зв`язку з наявністю в нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих та суттєву шкоду його здоров`ю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надано психіатричну допомогу. 19 липня 2021 року комісією лікарів-психіатрів було проведено огляд [PERSON] , яки на момент огляду активно висловлював маячні ідеї уявного спілкування з [PERSON] . Стверджує, що має дозвіл « [PERSON] » на відкриття свого церковного приходу, та вступу до семінарії, тому він хоче допомагати людям, а для цього «потрібно бути священником» і що начальник УМВСв Сумах «цілковито його в цьому підтримує», розповідає, що «відчуває [PERSON] благодать та благословення для створення жіночого монастиря». Заявляє, що проти нього має місце заколот, аби забрати його квартиру та покарати за супротив. На лікування в добровільному порядку [PERSON] згоди не надає, а його лікування можливе лише в умовах стаціонару. Тому лікар-психіатр просив ухвалити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару у примусовому порядку. У судовому засіданні лікар-психіатр 1 психіатричного відділення Сумського підрозділу Чігріна В.О. заяву підтримала, просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній обставини. Пояснила, що [PERSON] був доставлений у відділення поліцією. Оглянутий лікарем-психіатром. 16.07.2021 року о 11.10 годині направлення на госпіталізацію [PERSON] було видано комісією лікарів-психіатрів у складі: Бондаренко К.Ю., [PERSON] , які після особистого огляду пацієнта [PERSON] , зробили висновок про необхідність його госпіталізації до психіатричного стаціонару для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю в нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих та суттєву шкоду його здоров`ю, внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надано психіатричну допомогу. В приймальному відділенні пацієнт був оглянутий черговим лікарем [PERSON] , який при особистому огляді пацієнта виніс рішення про необхідність госпіталізації пацієнта в примусовому порядку згідно з вимогою ст.14 п.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» оскільки перебуваючи в стані тяжкого психічного розладу пацієнт виявляє небезпеку , яку пацієнт може становити для себе та для оточуючих, враховуючи те, що пацієнт не надає усвідомлену згоду на госпіталізацію та лікування, він потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. Зазначила, що протягом 4 днів лікування, психічний стан [PERSON] стабілізувався. В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що не потребує госпіталізації до стаціонару, оскільки не має таких розладів психіки, готовий лікуватись але не в умовах стаціонару, не заперечував щоб йому призначили ліки і він погоджується лікуватись амбулаторно. Заперечив, що він блокує роботу поліції. Звернення стосовно пенсії, вважає його конституційним правом. Ні на кого він не нападав, знає свої права та обов`язки, знає, що протиправні дії караються. В нього є квартира, він своєчасно за неї сплачує комунальні послуги, він офіційно працевлаштований. Особа, яка надає правову допомогу - [PERSON] в судовому засіданні проти заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] заперечував, вважав, що лікар не довела, що [PERSON] може нести загрозу суспільству та собі, у зв`язку з чим потребує госпіталізації за п.1 ст.14 Закону України «Про психіатричн6у допомогу». Звернув увагу, що зі слів лікаря ніякої загрози суспільству та собі [PERSON] завдати не може. В зв`язку з цим вважав, що законних підстав для задоволення заяви лікаря-психіатра про примусову госпіталізацію [PERSON] не існує. Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення даної заяви. \~ \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення лікаря-психіатра, [PERSON] , особи, що надає безоплатну правову допомогу та прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до\~статті 3 Конституції України\~людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Законодавство України про психіатричну допомогу базується на\~Конституції України\~і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я»,\~Закону України «Про психіатричну допомогу»\~та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. Згідно з\~статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до статті 4 Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. Підпунктом «е» пункту 1\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Відповідно до\~статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду ві 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18). Згідно зі\~статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~у випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених\~статтею 14 цього Закону.\~\~До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені\~статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до частини першої, другої\~статті 340 ЦПК України\~у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»\~тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або б) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішення не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг). У долученому до заяви висновку лікарів-психіатрів зазначено, що [PERSON] страждає на психічне захворювання: : В свідомості. Орієнтований вірно. Доступний мовному контакту, активно висловлює маячні ідеї уявного спілкування з [PERSON] . Стверджує, що має дозвіл « [PERSON] » на відкриття свого церковного приходу, та вступу до семінарії, тому він хоче допомагати людям, а для цього «потрібно бути священником» і що начальник УМВС в Сумах «цілковито його в цьому підтримує», розповідає, що «відчуває [PERSON] благодать та благословення для створення жіночого монастиря». Заявляє, що проти нього має місце заколот, аби забрати його квартиру та покарати за супротив. А тому, суд зауважує, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про необхідність госпіталізації та лікування [PERSON] в закритому психіатричному відділенні, при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. З матеріалів справи вбачається, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених\~статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без його усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що [PERSON] неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. [PERSON] є офіційно працевлаштованим, має постійне місце проживання. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що [PERSON] не є небезпечним для себе та оточуючих у зв`язку з чим потребує примусової госпіталізації до стаціонару у цих конкретних умовах. А тому у суду відсутні підстави застосувати до [PERSON] такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням\~статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини в зв`язку з чим заява лікаря-психіатра [PERSON] задоволенню не підлягає. Враховуючи що [PERSON] проживає в місті Суми, що є значно віддаленим ( близько 100км_) від місцезнаходження Роменського міськрайонного суду, на розгляд до суду доставлений лікарем-психіатром Чігріною В.О. ,суд вважає за необхідне зобовязати заявника доставити [PERSON] , [INFO] до місця надання психіатричної допомоги - [ADDRESS] . Крім того, суд звертає увагу, що заявником порушені строки звернення із заявою до суду, оскільки [PERSON] був госпіталізований 16.07.21 року, то заявник мав подати заяву про примусову госпіталізацію до суду 17.07.21 року, а фактично дану заяву було подано суду 19.07.2021 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed