Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 02 листопада 2007 року між нею та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «Омега Банк», укладено Кредитний договір №2615/1107/71-023 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого Банк зобовязувався надати кредитні кошти в сумі 62 000,00 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 02.11.2037 р. На забезпечення виконання кредитних зобовязань між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] 02 листопада 2007 року укладений Іпотечний договір №2615/1107/71 -023-Z-23. Також, в якості забезпечення зобовязань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» 02 листопада 2007 року укладено Договір поруки №2615/1107/71-023-Р-23, відповідно до якого Поручитель зобовязувався перед Банком нести солідарну відповідальність з Позичальником за повне та належне виконання зобовязань за Кредитним договором з усіма змінами та доповненнями до нього. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого в свою чергу є ПАТ «Омега Банк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитними договорами. За умов порушення АКБ «ТАС-Комерцбанк» вимог закону та прав позивача як споживача фінансових послуг Кредитний договір №2615/1107/71-023 має бути визнаний судом недійсним. Зокрема, перед підписанням кредитного договору позивач не отримала інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Ані перед укладенням Кредитного договору, ані під час його укладення розрахунок реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту не здійснювався. В оспорюваному Кредитному договорі значення реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту не зазначені. Відповідно до положень п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» сукупна вартість кредиту визначається як істотна умова кредитного договору, а саме - ціна кредиту. В оспорюваному Кредитному договорі ціна кредиту відсутня, а отже відсутня істотна умова договору. З огляду на відсутність в оспорюваному Кредитному договорі умов щодо загальної вартості кредиту, реальної ціни кредиту, а також інформації, передбаченої п.п. 3.1., 3.2., 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що визначені законом як обовязкові для договорів споживчого кредиту, кредитний договір не містить істотних умов договору. Із умов п.3.11. оспорюваного Кредитного договору вбачається, що за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту. Оскільки перевірка документів - це дія, яка вчиняється банком на власну користь, банк неправомірно включив зазначену умову до Кредитного договору. АКБ «ТАС-Комерцбанк» перед укладенням кредитного договору, не повідомив позивача про ризик девальвації гривні та її вплив на суму абсолютного подорожчання кредиту, тим самим обмежив право споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Зазначений факт свідчить про наявність в діях відповідача порушень п.5 ч.І ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів». Фактично всі валютні ризики по Договору перекладені на Позивача, що призвело до порушення принципу добросовісності та істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін. Перекладання валютних ризиків на одну сторону (позичальника) є істотним недоліком (п.12, ст.. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів») цього договору. Крім того, при укладенні іпотечного договору АКБ «ТАС-Комерцбанк» допустив порушення прав позивача щодо отримання інформації про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, що мають бути розкриті до укладення договору (ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами»). Таким чином, відсутність узгоджених істотних умов договору відповідно до ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України визначає його недійсність. У звязку із викладеним, позивач просить: визнати недійсним Кредитний договір №2615/1107/71-023 від 02.11.2007 року, укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем з моменту укладення; визнати недійсним Іпотечний договір №2615/1107/71-023-Z-23 від 02.11.2007 року, укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем з моменту укладення; визнати недійсним Договір поруки №2615/1107/71-023-Р-23 від 02.11.2007 року, укладений між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] з моменту укладення; скасувати заборону відчуження нерухомого майна: однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], накладену приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального органу [PERSON], зареєстровано в реєстрі 7279. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] доводи позову підтримала з підстав, викладених у позові. Представник відповідача ПАТ «Альфа-Банк» [PERSON] у судовому засіданні 09.02.2017 року заперечував проти задоволення позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, також просив застосувати до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У наступне судове засідання представник ПАТ «Альфа-Банк» не зявився, причини неявки до суду не повідомив. Представник відповідача ПАТ «Омега-Банк» та третя особа [PERSON] у судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 02 листопада 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», правонаступником якого, в свою чергу, є ПАТ «Омега Банк», укладено Кредитний договір №2615/1107/71-023, відповідно до якого Банк зобовязувався надати кредитні кошти в сумі 62 000,00 доларів США зі сплатою 11,9 % річних за користування кредитом на строк до 02.11.2037 р. На забезпечення виконання кредитних зобовязань між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] 02 листопада 2007 року укладений Іпотечний договір №2615/1107/71-023-Z-23. Також, в якості забезпечення зобовязань за вищевказаним кредитним договором між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» 02 листопада 2007 року укладено Договір поруки №2615/1107/71-023-Р-23, відповідно до якого Поручитель зобовязувався перед Банком нести солідарну відповідальність з Позичальником за повне та належне виконання зобовязань за Кредитним договором з усіма змінами та доповненнями до нього. Судом встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитними договорами. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підписи позивача [PERSON] на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі. Таким чином, договір про надання споживчого кредиту №№2615/1107/71-023 від 02 листопада 2007 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. З матеріалів справи вбачається, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з усіма його умовами, в тому числі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, у тому числі, процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Позивач з указаними умовами погодилася, про що свідчить підписання нею кредитного договору та графіку погашення кредиту. Так, відповідно до п. 10.1. оспорюваного договору: укладаючи цей договір, Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору Позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких АКБ ТАС-Комерцбанк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязані з підприємницькою і діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, і повязаних з отриманням кредиту в АКБ ТАС-Комерцбанк, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі. Також, у судовому засіданні представник позивача підтвердила факт систематичної сплати позичальником протягом тривалого часу періодичних платежів на виконання умов договору, що свідчить про волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на визначених у ньому умовах. Крім того, укладаючи кредитний договір, сторона з'ясовує, на яких умовах договір укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватись на вимогу однієї зі сторін. При цьому, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні, позичальник мав можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Також, не було перешкод для отримання позичальником кредиту у національній валюті. Доказів протилежного позивач не надав. Так, суд дійшов висновку, що своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, позичальник фактично підтвердив ознайомлення з умовами кредитування, зокрема, з умовами взаєморозрахунків. Разом з тим, доводи позивача про те, що пункт 3.11. Кредитного договору суперечить вимогам чинного законодавства є обґрунтованими. Так, пункт 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, передбачає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо) Однак, відповідно до п.3.11. оспорюваного Кредитного договору, за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту. Оскільки перевірка документів - це дія, яка вчиняється банком на власну користь, банк неправомірно включив зазначену умову до Кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача надала для огляду оригінал квитанції про сплату [PERSON] такої комісії у день видачі кредиту. Разом з тим, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Враховуючи те, що оспорюваний кредитний договір укладений 02.11.2007 року, комісію, передбачену пунктом 3.11. вказаного договору, позивач сплатила в той же ж день, з позовом про оспорювання правочину звернулась 20 липня 2016 року, тобто поза межами трирічного строку, а представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у визнанні недійсним вищевказаного пункту Кредитного договору. Відповідно до п.1 Іпотечного договору №2615/1107/71-023-Z-23, укладеним між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк», цим Договором забезпечується належне виконання Іпотекодавцем вимог Іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) з Кредитного договору № 2615/1107/71-023 від 02 листопада 2007р., і укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобовязань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення Іпотекодавцем Іпотекодержателю кредиту у сумі 62 000,00 (Шістдесят дві тисячі доларів США 00 центів,) доларів США, (надалі - кредит) в строк до 02 листопада 2037 p.; сплати Іпотекодавцем процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені Кредитним договором; виконання Іпотекодавцем інших зобов'язань, передбачених Кредитним договором в повному обсязі, на умовах і в строки визначені в Кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобовязань); а також іпотекою забезпечується відшкодування Іпотекодавцем будь-яких витрат та збитків Іпотекодержателя, пов'язаних з неналежним виконанням Іпотекодавцем умов Кредитного договору та/або цього Договору (у тому числі сплати пені, штрафів, відшкодування збитків), а також витрат Іпотекодержателя, повязаних зі зверненням стягнення на Предмет іпотеки за цим Договором, у тому числі витрат на утримання і збереження такого Предмета іпотеки. Усі разом або будь-яке з зобовязань Іпотекодавця, які визначені в цьому пункті даного Договору та/або випливають (та/або випливатимуть у майбутньому) з .Кредитного договору, а також додаткових угод до нього, якщо такі будуть укладені між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем та будуть невідємною частиною Кредитного договору, у тому числі щодо строку та сум виконання зобовязань, інших умов, надалі іменуються Основне Зобовязання. Отже, доводи сторони позивача про порушення відповідачем вимог ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» є безпідставними. За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів позову про порушення прав споживача банківської послуги внаслідок відсутності в оскаржуваному кредитному договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, інших істотних умов, відсутність істотних умов у договорі іпотеки. Оскільки позовні вимоги про визнання договору поруки недійсними та скасування заборони відчуження нерухомого майна є похідними від вимог про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, то вони також задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed