Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

До Шосткинського міськрайонного суду Сумської області звернулась позивач з зазначеним позовом. Свої позивні вимоги мотивує тим, що її чоловік був членом ЖБК «Автомобіліст» в якому вони в період шлюбних стосунків повністю виплатили вартість квартири [ADDRESS] у розмірі 10063 руб. і стали її власниками. На сьогоднішній день вона вирішила зареєструвати в передбаченому законом порядку право власності на вказану квартиру, але їй було відмовлено в цьому так як вона не має на неї правовстановлюючих документів, тому просить позов задовольнити та визнати за нею право власності 1/2 частку вказаної квартири. Крім цього в зазначеній квартирі зареєстровані всі сторони по справі і між ними виникають сварки про порядок користування квартирою та сплату комунальних послуг, тому просить суд встановити порядок користування квартирою виділивши відповідачу в користування кімнати 9,8кв.м та 13,6 кв.м., а їм кімнату 16,0 кв.м. У судове засідання позивачі не з'явились надала суду заяву в якій просять справу розглянути без їх участі позов підтримали в повному обсязі. Зацікавлена особа у судове засідання не з'явився надав суду заяву в якій просить справу розглядати без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи - за місцем реєстрації, декілька разів поспіль у судове засідання не з'явився і будь яких повідомлень про причину неявки до суду не надав. За таких обставин за згодою позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши докази по справі встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 .09.1983 року сторони по справі зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Шосткинського міськрайонного суду від 15.05. 2017р. (а.с. 9) У 1992 році [PERSON] сплатив повністю пайовий внесок за вказану квартиру в розмірі 10063 руб.(а.с.6) До зазначеної квартири вселилися сторони по справі, які зареєстровані та проживають за зазначеною адресою як члени сім'ї [PERSON] (а.с.7) Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про власність» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно статті 17 зазначеного Закону кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 60 Сімейного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Матеріали справи свідчать про те, що спірна кооперативна квартира набута подружжям під час шлюбу за їх спільні кошти. Відповідно до частини 1 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно роз'яснень, наданих у пункті 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - власністю квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Враховуючи, що у період шлюбу сторонами, як членами ЖБК «Автомобіліст», повністю сплачено пайовий внесок, та беручи до уваги, що зазначені кошти були витрачені на придбання житла, у якому проживає їхня сім'я, суд приходить до переконання, що зазначені кошти були сплачені сторонами під час зареєстрованого шлюбу і за рахунок спільних коштів подружжя. Крім цього матеріали справи свідчать про те, що позивач як член сім'ї члена кооперативу та особа, яка має право на частку в пайових внесках, що були сплачені у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, набула право власності на ? частку квартири. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім того, згідно статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що спірні правовідносини не стосуються виділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим щодо майна зберігається, а також згідно з планом розташування приміщень (кімнат) квартири, суд дійшов до висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог позивачів стосовно визначення порядку користування квартирою та виділу відповідачу в особисте користування дві ізольовані кімнати площею 9,8кв. м. та 13,6 кв.м., при цьому іншу кімнату площею 16,0 кв.м. залишити в користуванні позивачів, всі інші допоміжні приміщення залишити у спільному користуванні.

Outcome: approved