Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання права власності та вселення. Уточнивши позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що в провадженні Василівського районного суду перебувала цивільна справа за її позовом до [PERSON], про вселення в житловий будинок за адресою [ADDRESS]. На час розгляду справи, [PERSON], незважаючи на те, що є спір про порушення права користування вищевказаним житловим будинком, уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаного будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 10.10.2014 за №1763. Позивач вважає, що укладенням договору купівлі-продажу порушені її права, як співвласника та користувача будинку. Позивач зазначає, що в пункті 6 договору купівлі-продажу вищеназваного будинку вказано: «продавець стверджує...що судового спору...щодо...прав та користування у третіх осіб, в тому числі дітей і інших непрацездатних осіб немає», а в пункті 18 договору зазначено: «Сторони не приховують жодної інформації, яка могла бути причиною відмови однієї із них від укладення цього договору, та кожна із них підтверджує, що нею подано правдиву інформацію щодо питань, які пов'язані з укладенням цього договору..., заявлено про усі права чи інтереси третіх осіб, яких може стосуватись прямо чи опосередковано посвідчення цього договору», тобто на час укладення угоди був прихований факт того, що в суді розглядається спір щодо прав на користування будинком. [PERSON] вказала, що в спірному будинку вона почала проживати після продажу свого будинку в [ADDRESS], а гроші отримані за продаж будинку вона передала відповідачу [PERSON] для погашення позики на придбання будинку в [ADDRESS]. Крім цього позивач була членом вказаного колгоспу і всі свої заробітки вкладала в спільне майно - придбання будинку, його ремонт, будівництво надвірних будівель, сплату податків та інше та вважала, що у неї виникло право власності на 1/3 частину будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. На підставі викладеного, позивач просила суд: визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] від 10.10.2014 за №1763 недійсним; визнати за нею право власності на 13 частину вказаного вище будинку та вселити її в нього (а.с. 119-120). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, викладених в позові. В судовому засіданні відповідачі та їх представник просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши надані документи і матеріали, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1993 став власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60-62). На підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЗП020841, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Орлянської сільської ради Василівського району за № 841, [PERSON] був власником земельної ділянки розміром 0,794 га. розташованої на території [ADDRESS] (а.с. 63). 10 жовтня 2014 року [PERSON] продав вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами [PERSON] Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1763 (а.с. 110-112). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2014 [PERSON] є новим власником вищевказаного будинку (а.с. 112). Позивач [PERSON] на час розгляду справи у суді була зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 17,67). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина 2); усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина 3); власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частина 5). Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2); примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу (частина 3). Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6). Статтею 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності правочину. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач [PERSON] вважає, що підставою недійсності договору купівлі-продажу спірного будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] є неповідомлення [PERSON], як продавцем, [PERSON], як покупцю будинку, інформації щодо наявності судового спору щодо права користування житловим будинком на час укладення договору. Одночасно правовою підставою своїх вимог, [PERSON] зазначає статтю 215 ЦК України, яка кореспондується зі статтею 203 ЦК України та яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зі змісту статті 203 ЦК України, зокрема частин першої-третьої, п'ятої та шостої, не вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним є неповідомлення однієї зі сторін правочину іншій стороні інформації щодо наявності будь-якого спору з приводу предмету договору. Крім того, в судовому засіданні не встановлено порушення сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.10.2014 вимог ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України при укладенні вищевказаного договору. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як власник спірного нерухомого майна, з дотримання норм діючого законодавства продав належний йому житловий будинок. Крім того, суд вважає, що зазначення відповідачем [PERSON] в договорі купівлі-продажу інформації про відсутність судового спору щодо прав користування у третіх осіб на спірне майно має впливати на права та обов'язки саме покупця будинку, а не позивача у справі [PERSON] Однак жодних претензій з цього приводу [PERSON], як новим власником будинку, не заявлено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.10.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним, відсутні. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірного будинку суд вважає необхідним зазначити наступне. В обґрунтування своїх вимог в цій частині [PERSON] зазначила, що після продажу належного їй будинку в [ADDRESS] отримані кошти вона передала відповідачу [PERSON] для погашення позики на придбання будинку за адресою: [ADDRESS]. Крім цього позивач була членом вказаного колгоспу і всі свої заробітки вкладала в спільне майно, його ремонт, будівництво надвірних будівель, сплату податків та інше. Однак, в порушення вимог ст..60 ЦПК України, позивачка не довела вищевказані обставини належними та допустимими доказами. Одночасно, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1993 за реєстровим № 100, посвідченого Орлянською сільською радою Василівського району, став власником будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60-62). Згідно договору купівлі-продажу від 10.10.2014, право власності [PERSON] на вказаний будинок зареєстроване Реєстраційною службою Василівського РУЮ Запорізької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.09.2014, номер запису про право власності 7112442 (а.с. 110). Згідно архівного витягу від 06.08.2014, засіданням правління колгоспу «Орлянський» Василівського району Запорізької області від 26.03.1993 вирішено надати [PERSON] в борг кошти в розмірі 400 000 грн. для придбання будинку (а.с. 81-82). Вищевикладене свідчить про те, що [PERSON] був законним власником спірного нерухомого майна, а тому підстав для визнання права власності на 1/3 частині житлового будинку в [ADDRESS] за позивачем [PERSON] не вбачається. Стосовно вимоги позивача про вселення її у вищевказаний будинок суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS], як член сім'ї власника, яким на той час був [PERSON], оскільки позивач була матір'ю дружини відповідача [PERSON] (а.с. 58,59,66,67). Враховуючи, що [PERSON] продав належний йому будинок, а отже його право власності на будинок припинилося, суд вважає, що позивач, як член сім'ї колишнього власника, втратила право користування будинком [ADDRESS]. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed