Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Заявленими та не змінюваними в ході розгляду справи вимогами позивач просив суд ухвалити рішення про визнання спільним сумісним майно відповідача та його покійної дружини і матері позивача. Крім цього, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1\\4 частину такого майна в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявленого суду повідомлено наступне. За час шлюбу відповідач та мати позивача набули у власність майно яке є спільним сумісним. Після цього, дружина відповідача та мати позивача померла. Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спірне майно за спадкодавцем. Відповідач не визнає спадкових прав позивача. В ході розгляду справи відповідач жодного разу до суду не з`явився та чисельними заявами намагався затягувати розгляд справи. В подальшому, в день слухання справи уклав угоду з адвокатом. Останній з таких підстав також намагався, зловживаючи процесуальними правами, відтягнути прийняття у справі рішення, що судом на виконання вимог п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України було припинено. Судом роз`яснювалось такому адвокату, що на попередньому судовому засіданні було наголошено на не допустимості подальшого затягування розгляду справи та вчинення усіх дій задля розгляду справи у найкоротші строки. Однак і такі заклики представником відповідача прийняті до уваги не були і ніяких інших пояснень крім не визнання позову заявлено не було. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані докази, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянином України, отримував код платника податків та при зверненні до суду сплатив судового збору в розмірі 1 680 гривень. Позивач є сином [PERSON] . 14 травня 1999 року відповідач та [PERSON] уклали шлюб і остання змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] у віці 60 років [PERSON] померла у с. Дениші Житомирського району Житомирської області. Позивач прийняв спадщину після смерті матері та є зареєстрованим у будинку [ADDRESS] з 2015 року. Відповідач є власником земельної ділянки, що розташована в с. Дениші загальною площею 0,4250 га з 1997 року. Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом із зазначених раніше у даному рішенні підстав. Спадкоємцями майна [PERSON] є сторони у справі. Відповідач зареєстрував права власності на будинок [ADDRESS] 29 липня 2008 року на підставі акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку від 16 липня 2008 року. Свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок видане 18 липня 2008 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 5 липня 1991 року. 19 листопада 2018 року в с. Дениші відбулось перейменування вулиць, зокрема О. Кошового на Поліську. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про набуття за час шлюбу [PERSON] спірного майна, а саме житлового будинку та земельних ділянок саме у спільну сумісну власність. Дійсно, права власності на житловий будинок були зареєстровані за відповідачем за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] . Однак, доказів, що таке майно було створено за спільні сумісні кошти суду на дослідження надано не було, а отже і не встановлено. Стосовно земельних ділянок то такі об`єкти нерухомості взагалі набувались відповідачем до шлюбних стосунків, згадуваних у даному рішенні, і не можуть бути об`єктом спільної сумісної власності з [PERSON] . До правовідносин в частині визнання права спільної сумісної власності зазначених осіб на земельні ділянки, права власності на які набувалось в 1997 році слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року. Вимоги останнього матеріального закону не визначали підстав, які б давали можливість визнавати право спільної сумісної власності за даних правовідносин. Інша та похідна позовна вимога про визнання за позивачем прав власності на частину такого майна судом задоволеною також бути не може у зв`язку із відхиленням основної вимоги про визнання такого майна спільним сумісним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed