Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області звернулася з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на багаторазовий вїзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької областей та за межі України малолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 30 квітня 2011 року по 23 травня 2013 року. 23 травня 2013 року Жовтневим районним судом м. Луганська був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] За час шлюбу у них народилася донька, [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем їхня донька проживає постійно з позивачкою. При цьому, дитина знаходиться на повному утриманні позивачки. Відповідач у вихованні та догляді за дитиною участі не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя доньки, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач від сплати аліментів ухиляється. Фактично відповідач відсторонився від виховання дитини. Зясувати місцезнаходження відповідача, та знайти звязок з ним не представляється можливим. Фактично відсутність відповідача перешкоджає позивачці у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Від відповідача не представляється можливим отримати у встановленому законодавством України порядку дозвіл на багаторазовий вїзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької областей та багаторазовий виїзд за межі України малолітньої дитини у супроводі її матері. Така позиція відповідача, який є батьком дитини, шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Його бездіяльність порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на відсутність інтересу до життя та розвитку дитини з боку її батька. Позивачка просить суд надати дозвіл її доньці на багаторазовий вїзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської та Донецької області та за межі України малолітньої дитини без згоди батька. Позивачка до судового засідання не зявилась, в позовній заяві зазначила, що просить справу розглядати без її участі. Відповідач до судового засідання не зявився, про день та час судового засідання повідомлявся через засоби масової інформації. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕН 823947 [PERSON] зареєстрована за адресою: м. Луганськ, кв. Солнєчний, б. № 15[ADDRESS]. [PERSON] народилась 18 жовтня 2011 року у місті Луганськ, батьками дитини у свідоцтві про народження зазначені: батько [PERSON], мати [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська № 435/2068/13-ц від 23 травня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, та положення ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», за якою батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). Згідно із пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом №415ог від 12 червня 2015 року вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Частиною 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу Виходячи із встановлених фактів, саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і на самозахист своєї дитини. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо вїзду/виїзду малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її вїзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на вїзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України, беручи до уваги той факт, що судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють вїзд/виїзд малолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України, а тільки встановлено особливий порядок перетинання лінії зіткнення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки в цієї частині, оскільки неможливо на даний час передбачати, що батько дитини не надасть дозволу і в майбутньому, тому такий дозвіл є доцільним. Щодо позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звіко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак позовні вимоги позивачки в цій частині не підтверджені жодним доказом, бо позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини, зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну. Надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, про що просить позивачка, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу, а дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. Ухвалюючи рішення щодо вимог в цій частині позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини, довгий час участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, але все ж має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обовязків. Тому, суд приходить до висновку про те, що в цій частині позовні вимоги позивачки не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial