Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

За позовом сторона позивача просить: 1) визнати за [PERSON], [INFO], право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] 2) визнати за [PERSON], [INFO], право приватної спільної часткової власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила про те, що 10 серпня 2002 року вона уклала шлюб з відповідачем - [PERSON]. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 19 грудня 2013 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу у позивача та відповідача народилася дитина: [PERSON], [INFO], який проживає разом зі позивачем. Після укладення шлюбу сторонами 05 березня 2004 року було спільно куплено житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] Після купівлі будинку позивач та відповідач перебудували будинок та надвірні споруди. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 12 травня 2015 року, визнано право приватної спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок з усіма господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами за позивачем та відповідачем. Угоди про поділ будинку сторони не досягли, оскільки відповідач відмовляється поділити спільно нажитий будинок. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, була повідомлена належним чином про час і місце судового засідання, звернулася до суду з письмовою заявою, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не прибув, подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності за змістом якої зауважив, що позов ним визнається повністю, наслідки визнання позову відповідачеві зрозумілі. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов задовольнити повністю за наступних обставин. Обставини надбання спільного майна, наведеного позивачем у позові, загалом знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, адже це доводиться як відомостями позову (а.с. 2), так і даними письмових доказів, доданих позивачем до позову ( а.с. 5-8). Відповідно до правил ч. 3 ст. 368, ч. ч. 2, 3 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно положень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», які суд вважає вірними, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, беручи до уваги наведене, а також те, що позов відповідачем визнається і на запропонований позивачем варіант поділу по суті він цілком згоден, суд не убачає аніяких перешкод для повного задоволення позову на основі викладених вище приписів законодавства. Приписами ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на те, що відповідач визнав позов повністю, суд переконаний у закономірності повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved