Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Заявник, [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулася до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту народження дитини чоловічої статі [PERSON] [INFO] у м. Донецьк Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України,, матір'ю якої є вона, а батьком є [PERSON]. У заяві вказано, що у зв'язку з тим, що факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, вона не може отримати свідоцтво про народження в органах ДРАЦС. З метою державної реєстрації своєї дитини, просила суд встановити факт народження дитини чоловічої статі [PERSON], який народився [INFO] о 15 год. 40 хв. у КУ «Центральна міська лікарня № 6 м.Донецька» м. Донецьк Донецької області - на тимчасово окупованій території, матір'ю якої є [PERSON], [INFO], громадянка України. Окрім того просила зазначити батьком дитини [PERSON], з яким вона не знаходиться в зареєстрованому шлюбі. 14 лютого 2017 року до суду від заявника, [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], надійшло уточнення до заяви, в якому вона підтримала заявлені вимоги, та, посилаючись на ч. 1 ст. 144 СК України та Конвенцію про права дитини від 20.11.1989 року, ратифіковану постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, просила суд встановити факт народження [INFO] о 15 год. 40 хв. у КУ «Центральна міська лікарня № 6 м.Донецька» м. Донецьк Донецької області громадянкою України [PERSON], яка не знаходиться в зареєстрованому шлюбі із громадянином України [PERSON], доношеної дитини чоловічої статі вагою 3400 грамів при одноплодних родах - за згодою батьків дитині надано прізвище [PERSON]. Та вказати в резолютивній частині рішення прізвище, ім'я та по батькові - батьків та дитини, а саме: народження [PERSON], яка не знаходиться в зареєстрованому шлюбі із громадянином України [PERSON], доношеної дитини чоловічої статі вагою 3400 грамів при одноплодних родах - за згодою батьків дитині надано прізвище [PERSON]. В заяві посилалася на те, що можливості зареєструвати шлюб та оформити будь-яку довіреність не мають. У судове засідання заявниця не з'явилась, надавши заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, але за участю її представника [PERSON] Представник заявниці [PERSON] в судовому засіданні, заявлені [PERSON], вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у заяві. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про час та місце засідання був належним чином повідомлений, до судового засідання не з'явився просив розглядати справу за їх відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про час та місце засідання не був належним чином повідомлений, до судового засідання не з'явився, але враховуючи вимогу ст. 257-1 ЦПК України про розгляд зазначеної категорії справ невідкладно, суд на місці ухвалив розглядати справу за відсутності неналежно повідомленого представника заінтересованої особи - Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, відмова у реєстрації новонародженого якого долучена до матеріалів справи. Суд, з'ясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявниця - [PERSON], [INFO], є громадянкою України та зареєстрована за адресою: м.Д онецьк [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту. [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебуває. [INFO] у Центральній міській клінічній лікарні № 6 міста Донецьк, що розташована за адресою: м. Донецьк, вул. Клінічна, б. 11, заявниця народила першу дитину - хлопчика, про що одержала медичне свідоцтво про народження дитини № 185, дублікат якого від 03 лютого 2017 року заявниця долучила до заяви. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про народження [INFO]. [PERSON], виданого 21.01.2017 року Ленінським відділом ЗАГС м.Донецька ГРПМЮДНР. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт народження дитини заявниці, видані медичним закладом та відділом ЗАГС на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Судом також оглянуто, надана заявницею на підтвердження своїх вимог, копія обмінної карти полового відділення лікарні, протоколи ультразвукових досліджень та світлини новонародженого. Документом № 15.19-33/132 від 10 лютого 2017 року Костянтинівським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області представнику заявниці [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини з причини пред'явлення документа, що підтверджує народження дитини, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Щодо прохання заявниці зазначити батьком дитини [PERSON], [INFO], уродженця м.Донецьк, суд зазначає наступне. Судом не встановлені відомості про батька дитини, оскільки заявниця не перебуває у шлюбі, та в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують подання спільної заяви батьків про походження дитини до органів РАЦС. Статтею 125 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. А відповідно до ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. А отже, суд не може своїм рішенням заміняти повноваження органу державної реєстрації актів цивільного стану. Щодо прохання заявниці присвоїти дитині ім'я [PERSON], суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 144 СК України передбачено, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. На виконання вимог ч. 2 ст. 259 ЦПК України суд не може своїм рішенням заміняти повноваження органу державної реєстрації актів цивільного стану. Крім того, присвоєння ім'я дитини рішенням суду під час встановлення факту її народження ускладнить можливу процедуру зміни ім'я у майбутньому. Отже, суд не присвоює дитині ім'я, оскільки це можуть зробити батьки дитини безпосередньо під час реєстрації народження в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Посилання представника заявника про те, що батьки не мають можливості зареєструвати шлюб у встановленому порядку та оформити будь-яку довіреність суд вважає необґрунтованими, оскільки громадяни України мають право перетинати лінію розмежування у зоні проведення АТО на підставі тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджених Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ (керівника Антитерористочної операції на території Донецьої та Луганської областей) від 12.06.2015р. №415 ог. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця та її дитина, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] в частині вимог щодо встановлення факту народження нею першої дитини чоловічої статі, яка народилась [INFO] у м. Донецьку Донецької області, Україна, матір'ю якої є [PERSON], [INFO], громадянка України, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України [PERSON] свідоцтво про народження її дитини, видане державним органом України. В іншій частині вимог суд вважає за необхідне відмовити. Питання понесених заявником судових витрат судом не розглядаються, оскільки відповідно до ч. 7 статті 235 ЦПК України, яка регулює порядок розгляду справ окремого провадження встановлено, що при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: partial