Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

До суду з даним позовом до відповідачів звернувся ПАТ Державний ощадний банк України» в особі філії Головне управління по м. Києву та Київській області посилаючись на наступні обставини. Між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі керуючої філією - Фастівським відділенням №2877 (на даний час ТВБВ №10026/0657) [PERSON] та [PERSON] 23 липня 2009 року було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 3825, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит на споживчі цілі готівкою в сумі 148 600 гривень терміном на 10 років, з остаточним терміном погашення не пізніше ніж 23 липня 2019 року із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22% річних. Пунктом 1.3 розділу 1 Договору відновлюваної кредитної лінії № 3825 від 23.07.2009 року, передбачено надання кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) у період з моменту виконання Позичальником загальних умов надання кредиту до 23 липня 2011 року (період надання кредиту). Після закінчення періоду надання кредиту кредитні кошти банком позичальнику не надаються, а сума отриманого кредиту погашається у відповідності з умовами договору. Згідно п.1.7 Кредитного договору позичальниця [PERSON] зобов'язалася щомісячно здійснювати платежі по погашенню кредиту в валюті наданого кредиту та сплачувати нараховані банком проценти готівкою до каси банку згідно графіку, після закінчення періоду надання кредиту, в сумі по 1 548,00 грн., а останній платіж в сумі 1 540,00 гривень не пізніше дати остаточного погашення кредиту, що визначена договором. З метою забезпечення належного виконання Позичальницею зобовязання за кредитним договором 23.07.2009 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Фастівське відділенням №2877 та [PERSON] був укладений іпотечний договір №13200. Предметом іпотеки за іпотечним договором №13200 є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира №11 загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею - 28,5 кв.м. зі всіма невідємними її приналежностями, що знаходиться за адресою: Київська обл., м.Фастів, вул.Радянська, будинок 23. Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом, які видані в.о. державного нотаріуса Фастівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] 02.09.2003р. за № 1655 та № 1656 та зареєстровані Фастівським МБТІ 29 червня 2004 року у реєстровій книзі №92 за реєстровим номером №8161. Позивач свої зобов'язання за договором відновлюваної кредитної лінії №3825 від 23.07.2009 року виконав належним чином, а саме надав позичальниці грошові кошти у сумі 148 600,00 гривень терміном на 10 років, в той час як боржниця [PERSON] наданий кредит в строки, встановлені Кредитним договором, не погасила, внаслідок чого виникла заборгованість по наданому кредиту. Боржник відповідає перед банком по своїх зобовязаннях, що випливають з кредитного договору і договорів, повязаних з даним договором, всіма власними коштами та майном (пунктом 3.3.2 Кредитного договору). В звязку з вищевикладеним позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом до майнового поручителя [PERSON], оскільки позичальниця [PERSON] не виконала умови укладеного з позивачем кредитного договору. Постановою Кабінету Міністрів України затвердженої за № 502 від 06.04.2011 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2003 р. № 261» у назві і Статуті слово «відкрите» замінено на «публічне», отже на даний час банк має назву «публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». В судовому засіданні 21.10.2015 року представник позивача подала до суду уточнену позовну заяву, яку просила задовольнити. Представник відповідачів позов не визнала, заперечувала проти задоволення позову, подала до суду заяву про застосування до даних правовідносин наслідків пропущення строку позовної давності. Відповідно до ухвали Фастівського міськрайсуду від 29.02.2016 року провадження в даній справі було зупинено за клопотанням представника відповідачів до розгляду справи за позовом [PERSON] До ПАТ Державний ощадбанк, [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договору іпотеки недійсним. 25 липня 2016 року провадження в даній справі було відновлено відповідною ухвалою. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази по справі, вважає, що уточнена позовна заява підлягає задоволенню частково враховуючи наступне. Судом встановлено, що між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі керуючої філією - Фастівським відділенням №2877 [PERSON] та [PERSON] 23 липня 2009 року було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 3825, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит на споживчі цілі готівкою в сумі 148 600 гривень терміном на 10 років, з остаточним терміном погашення не пізніше ніж 23 липня 2019 року із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 22% річних. Згідно п.1.7 Кредитного договору позичальниця [PERSON] зобов'язалася щомісячно здійснювати платежі по погашенню кредиту в валюті наданого кредиту та сплачувати нараховані банком проценти готівкою до каси банку згідно графіку, після закінчення періоду надання кредиту, в сумі по 1 548,00 грн., а останній платіж в сумі 1 540,00 гривень не пізніше дати остаточного погашення кредиту, що визначена договором. З метою забезпечення належного виконання Позичальницею зобовязання за кредитним договором 23.07.2009 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Фастівське відділенням №2877 та [PERSON] був укладений іпотечний договір №13200. Предметом іпотеки за іпотечним договором №13200 є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира №11 загальною площею 51,4 кв.м., житловою площею - 28,5 кв.м. зі всіма невідємними її приналежностями, що знаходиться за адресою: Київська обл., м.Фастів, вул.Радянська, будинок 23. Право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом, які видані в.о. державного нотаріуса Фастівської міської державної нотаріальної контори [PERSON] 02.09.2003р. за № 1655 та № 1656 та зареєстровані Фастівським МБТІ 29 червня 2004 року у реєстровій книзі №92 за реєстровим номером №8161. Відповідно до пункту 3.3.2 Кредитного договору, боржник відповідає перед банком по своїх зобовязаннях, що випливають з кредитного договору і договорів, повязаних з даним договором, всіма власними коштами та майном. Позичальниця [PERSON] умови кредитного договору від 23.07.2009 року не виконувала, у зв»язку з чим банк звернувся до суду і 13.12.2010 року Фастівським міськрайсудом було ухвалено заочне рішення суду, відповідно до якого стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ Державний ощадний банк України» заборгованість по кредиту в сумі 179 316,70 гривень. Згідно з довідкою №53-05/1273 від 20.10.2015 року (а.с.132), яка надана представником позивача, заочне рішення суду набрало законної сили, проте станом на 20.10.2015 року заборгованість по договору відновлювальної кредитної лінії №3825 від 23.07.2009 року не сплачується і не погашена. Загальна сума заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії № 3825 від 23.07.2009 року станом на 01 липня 2015 року складає 479 971,13 гривень. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Отже, аналізуючи вищевказані положення законодавства та враховуючи обставини встановлені судом в даній справі, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Що стосується позовної вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири, то суд звертає увагу на наступні обставини та правові позиції ВСУ в даній категорії справ. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тому, під час розгляду даної справи в частині позовної вимоги про виселення відповідачів на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд застосувує як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15. Як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено письмовими матеріалами справи, відповідачка [PERSON] стала власником спірної квартири шляхом отримання спадщини після смерті своїх батьків, а не придбала за рахунок кредиту, який отримала позичальниця [PERSON] З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необгрунтованість та недоведеність позовної вимоги про виселення відповідачів, а тому в частині позову про виселення слід відмовити. Посилання представника відповідачів на необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності до даних правовідносин суд вважає безпідставними, оскільки термін дії кредитного договору № 3825 від 23.07.2009 року станом на день подачі позову до суду не закінчився. Щодо стягнення з відповідачки сплоченого позивачем судового збору, то суд враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України вважає, що стягненню на користь позивача підлягає лише частина сплоченої суми в розмірі- 1827 гривень.

Outcome: partial