Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що 29 червня 1984 року позивача було прийнято в члени колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області, після чого 25 липня 1984 року його було направлено на навчання до Луганського сільськогосподарського інституту, який він закінчив 28 червня 1991 року. При цьому, у період навчання, позивача було зараховано на військову службу, яку він проходив з 10 липня 1986 року по 15 червня 1988 року. Після закінчення навчання, залишаючись членом колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області, позивач був переведений в органи внутрішніх справ. Колгосп ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області. Позивач вказує, що на момент видачі колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області державного акту на право колективної власності на землю, він залишався його членом, будучі переведений до органів внутрішніх справ на службу. Однак, з невідомих причин, позивача не було включено до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, що додається до вищезазначеного державного акту, у зв`язку з чим позивачу не було видано сертифікат про право на земельну частку (пай) та не було виділено відповідну земельну ділянку. На даний час, позивач, дізнавшись про порушення свого права на земельну частку (пай), звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним, як за колишнім членом колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, право на земельну частку (пай) в розмірі, право на який мали члени колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області при розпаюванні земель на підставі державного акту на право колективної власності на землю, із земель резерву або запасу комунальної власності Троїцької селищної ради Луганської області. Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути без участі їх представника. Також відповідачем було направлено до суду відзив, згідно якого відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, оскільки з наданих до позовної заяви документів вбачається, що будь-які докази того, що позивач був прийнятий у члени саме колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, відсутні, а тому відсутні правові підстави вважати, що позивача вважали членом колективного сільськогосподарського підприємства в розумінні Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ в редакції, чинній на момент розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства. Також відповідач у відзиві звертає увагу на те, що в трудовій книжці колгоспника, наданій позивачем, на сторінці 18 містяться записи про його трудову участь в господарстві, остання з яких датована 1991 роком, тобто до створення колективного сільськогосподарського підприємства, що не дає можливості встановити його членство в колективному сільськогосподарському підприємстві. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у тимчасове користування, у тому числі на умовах оренди. Право підприємства на земельну ділянку зберігається при входженні його до складу агропромислових об`єднань, комбінатів, агрофірм та інших формувань. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Члену підприємства, який побажав вийти з його складу, земельна ділянка надається із земель сільськогосподарських угідь підприємства, придатних для сільськогосподарського виробництва, в частині, що припадає на одного члена підприємства. Розподіл земель колективної власності підприємства здійснюється відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності. Стаття 1 вказаного Закону перелічені особи, які мають право на земельну частку (пай). Так право на земельну частку (пай) мають в том числі: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Стаття 2 цього закону, визначає документи, що посвідчують право на земельну частку (пай). Так основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. Стаття 3 цього ж закону, перелічує підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв). Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища). У разі подання заяв про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) більшістю власників земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Стаття 5 цього ж Закону встановлює, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) в тому числі: розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); Стаття 13 регламентує питання використання нерозподілених та не витребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв). Так нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю). Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. У разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки. Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним. За позовом власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцю у разі пропуску строку для оформлення права власності на земельну ділянку з поважної причини суд може визначити додатковий строк, достатній для такого оформлення. У разі відсутності земель сільськогосподарських угідь колективної власності така земельна частка (пай) може бути виділена в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади (за наявності таких земель). Стаття 19 Земельного Кодексу України перелічує категорії земель. 1. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Стаття 12 Земельного Кодексу України перелічує повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин. Так до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить в тому числі: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать: 1) надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; 2) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Стаття 25 того ж кодексу передбачає, приватизація земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. При приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно. Площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарського призначення, водний фонд, резервний фонд). Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Громадянам України із числа депортованих осіб, які поселилися в сільській місцевості, державою забезпечується безкоштовна передача у власність землі сільськогосподарського призначення в розмірі земельного паю, визначеного для цієї місцевості, за рахунок земель запасу та резервного фонду в разі їх наявності. Пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року № 720/95 передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до положень п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Судом було встановлено, що 29 червня 1984 року згідно трудової книжки колгоспника серії [NUMBER] [PERSON] на підставі рішення № 11 від 29 червня 1984 року було прийнято в члени колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області (а.с. 15-16). 25 липня 1984 року колгоспом ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області на підставі рішення загальних зборів № 4 від 25 липня 1984 року [PERSON] було направлено на навчання до Луганського сільськогосподарського інституту (а.с. 17), який він закінчив 28 червня 1991 року, що підтверджується дипломом серії [NUMBER] від 28 червня 1991 року, реєстраційний номер 245 (а.с. 23-24). У період навчання [PERSON] було зараховано на військову службу, яку він проходив з 10 липня 1986 року по 15 червня 1988 року, що підтверджується військовим квитком серії [NUMBER] (а.с. 23-31). Після закінчення навчання, залишаючись членом колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області, [PERSON] був переведений в органи внутрішніх справ, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці та випискою із наказу Міністерства Внутрішніх Справ № 66 л/с від 31 березня 1992 року (а.с. 25). Запису про виключення [PERSON] із членів колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області, трудова книжка не містить, у зв`язку з чим позивач, після переведення до органів внутрішніх справ, залишався членом колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області та мав право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель, що регламентується положеннями ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». При цьому, колгосп ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, у зв`язку з чим до останнього перейшли усі права та обов`язки колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області. У зв`язку з вищезазначеним, суд вважає викладені у відзиві доводи відповідача безпідставними та необґрунтованими, так як вони нівелюються зазначеними нормативно-правовими актами та встановленими юридичними фактами та відповідними їм правовідносинами. Згідно відповіді на запит Головного управління Держгеокадастру у Луганській області № 9-12-0.3-5083/2-21 від 01 липня 2021 року відповідно до Книги записів державних актів на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області видано Державний акт на право колективної власності на землю серії ЛГ б/н, який зареєстровано 29 вересня 1995 року за № 3180000003 на підставі рішення Троїцької районної ради народних депутатів від 31 липня 1995 року № 128. [PERSON] в списках громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ б/н, який зареєстровано 29 вересня 1995 року за № 3180000003 та видано на підставі рішення Троїцької районної ради народних депутатів від 31 липня 1995 року № 128, не значиться. Розмір земельної частки (паю) по колективному сільськогосподарському підприємству ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області становить 10,07 умовних кадастрових гектарів сільськогосподарських угідь, в тому числі: ріллі - 7,93 умовних кадастрових гектарів; сіножаті - 0,18 умовних кадастрових гектарів; пасовища - 1,96 умовних кадастрових гектарів (а.с. 62). Таким чином, на момент видачі колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області державного акту на право колективної власності на землю серії ЛГ б/н від 29 вересня 1995 року, позивач залишався його членом, будучі переведений до органів внутрішніх справ на службу. Після переведення позивача на службу в органи внутрішніх справ, з членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, його виключено не було. При цьому, позивача не було включено до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, що додається до вищезазначеного державного акту, у зв`язку з чим позивачу не було видано сертифікат про право на земельну частку (пай) та не було виділено відповідну земельну ділянку, чим порушено законні права та інтереси останнього. За таких обставин, [PERSON] , до розпаювання земель колективної власності був прийнятий до членів колгоспу ім. Чапаєва Троїцького району Луганської області, який було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, де був його членом на момент передачі землі у колективну власність у 1995 році та видачі 29 вересня 1995 року державного акту на право колективної власності колективному сільськогосподарському підприємству ім. Чапаєва смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, у зв`язку з чим позивач набув право на земельну частку (пай) у відповідному розмірі з дня видачі цього акта відповідно до положень ст.1-3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Таким чином, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: approved