Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

До суду звернулась заявниця з зазначеною заявою. В обгрунтування заяви зазначає, що для подання документів на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина, [PERSON] потрібно встановити факт родинних відносин зі своїм дідом [PERSON], [INFO], уродженцем м. Феодосія, Кримської обл. за національністю німця. Зазначає, що для встановлення фактів, що мають юридичне значення, іншого шляху, окрім судового не передбачено, тому просить суд встановити факт родинних відносин, а саме що вона [PERSON], яка народилась [INFO] року у м. Глазов Удмурдської АССР є рідною онукою [PERSON], [INFO], уродженця м. Феодосія, Кримської обл. за національністю німця. В судове засідання заявниця та її представник не з'явились, про розгляд заяви повідомлені належним чином, від представника заявниці надійшло клопотання про розгляд заяви за її відсутності. У зв'язку з зазначеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності заявниці та її представника по наявним у справі доказам. Представник заінтересованої особи про розгляд справи повідомлений належним чином, до початку розгляду справи подав клопотання про розгляд справи за відсутності працівника ДРАЦС, просив при розгляді справи покладатись на розсуд суду, у зв'язку з зазначеним суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності по наявним у справі доказам. Суд, дослідивши матеріали заяви, прийшов до висновку про відмову у задоволені вимог заявниці з наступних підстав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст.300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р. ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 32/5/101 від 23 травня 2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в дипломатичних представництвах та консульських установах України» та наказу Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання органи РАЦС не уповноважені реєструвати інформацію про національну приналежність фізичних осіб. Належність до певної національності в Україні не підлягає реєстрації, оскільки не має будь-якого юридичного значення. З належністю особи до певної національності не пов'язується виникнення, зміна або припинення будь-яких цивільних прав та обов'язків. Разом з тим, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Cуду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» відповідно до статей ст.255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», зміна національності чинним законодавством не передбачена. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення таких фактів, як належність до певної національності. Верховний Суд України у своєму Аналізі судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 2012 року зазначив, що не можуть бути встановлені у судовому порядку факти щодо належності до певної національності. За таких обставин, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed