Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями на [ADDRESS] . Позов обґрунтовується тим, що позивач стала власником вказаного майна на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 вересня 2017 року між нею та [PERSON] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Купівля здійснювалася за власні заощадження, які були зібрані до шлюбу протягом 2000-2008 років. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладений 14 лютого 2009 року. Відповідач грошової, трудової чи іншої участі в купівлі житлового будинку не приймав. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 25 травня 2020 року шлюб сторони розірвали, на даний час спільного господарства не ведуть. Тому на підставі викладеного позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. З її пояснень слідує, що після закінчення школи в період з 2000-2008 року працювала продавцем у магазинах в с. Літогоща, с. Сокіл, у м. Рожищі, перукарем у м. Рожищі, а також додатково надавала платні перукарські послуги вдома, кілька разів їздила на заробітки в Польщу. Так як у той час була неодруженою, то постійно фінансово допомагала матері. Різними сумами та періодичністю позивач передавала матері не менше 1000 доларів США на рік. Коли постало питання про придбання житла, виявлилося що її матір ці гроші не витрачала, і віддала [PERSON] для купівлі будинку.Тому враховуючи вищезазначене просила задовольнити її позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомляв, відзиву на позов не подав, тому судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач проти такого вирішення справи не заперечує. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши інші докази, які наявні в матеріалах справи, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню виходячи з такого. З копії рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 25 травня 2020 року вбачається, що шлюб укладений 14 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №1, розірваний. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення ст. 60 СК свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судом із копії договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 15 вересня 2017 року в м. Рожищі Волинської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1317, встановлено, що [PERSON] за 40000 грн. придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97498668 від 15 вересня 2017 року, житловий будинок, два сараї, погріб з шийкою, вбиральня та колодязь на [ADDRESS] належать [PERSON] , форма власності приватна. З письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] від 18 серпня 2020 року слідує, що вказані особи давали в борг [PERSON] кошти для купівлі будинку. За змістом письмових пояснень [PERSON] від 18 серпня 2020 року слідує, що грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, які давала їй дочка [PERSON] в період з 1 січня 2000 року по 1 лютого 2009 року, [PERSON] збирала та передала їй для придбання будинку. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Згідно вимог статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши представлені позивачем докази, суд дійшов висновку що спірний житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями було набуто [PERSON] за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. За таких обставин слід визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями на [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК із відповідача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 840, 80 грн.

Outcome: approved