Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Запорізький міжрайонний екологічний прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Запорізькій області до Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», [PERSON], Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, [PERSON], про скасування рішення виконавчого комітету Біленьківської сільської ради, скасування свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності, збільшивши позовні вимоги, посилався на те, що рішенням виконкому Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області №118 від 09.09.2010 р. за [PERSON] оформлено право власності на об»єкти нерухомого майна за адресою : [ADDRESS], а саме, на будівлю човнового боксу «А», ворота №1, ворота №2, паркан №3, паркан №4, паркан №5, сходи №6, замощення І. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано свідоцтво на право власності на будівлі та проведено реєстрацію права власності в ОП ЗМБТІ на нерухоме майно. Прокурор вважає, що вказане рішення прийнято всупереч вимогам чинного законодавства, тому як оформлення права власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] відбулося без прийняття його в експлуатацію, без наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а також незважаючи на заборону будівництва в прибережних захисних смугах. Оскільки право власності на будівлі, відповідно до договору купівлі-продажу перейшли від [PERSON] до [PERSON], прокурор просив суд визнати договір купівлі-продажу недійсним, скасувати реєстрацію права власності. У судовому засіданні прокурор уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивача - Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Запорізькій області позов прокурора підтримав, проте надати пояснення по суті справи та відповісти на запитання суду, зокрема, в чому саме полягає порушення законодавства відповідачами, не зміг. Відповідач - представник Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі - представники ОП «ЗМБТІ» та Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] уточнений позов не визнали в повному обсязі, заперечували проти позову прокурора, просили суд в його задоволенні відмовити в повному обсязі. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі та не з»явилися, адже їх неявка за вказаних обставин не є перешкодою для розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши усі докази у сукупності, вважає, що позов прокурора не є обґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У цивільному процесі сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, які мають юридичну заінтересованість в результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів. Відповідачем є особа, яка порушила, не визнає чи оспорює суб'єктивне право позивача, свободу чи інтерес, який охороняється законом. Згідно ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. За змістом ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Органи місцевого самоврядування згідно ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Відповідно до пп.1 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області №118 від 09.09.2010 р. за [PERSON] оформлено право власності на об»єкти нерухомого майна за адресою : [ADDRESS], а саме, на будівлю човнового боксу «А», ворота №1, ворота №2, паркан №3, паркан №4, паркан №5сходи №6, замощення І. Однак, прокурор, ставлячи вимоги щодо визнання противоправним та скасування рішення виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області №118 від 09.09.2010 року «Про оформлення права власності» в якості відповідача не висуває вимог до належного відповідача - виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області та не залучає його до участі у справі, незважаючи на обговорення цього питання у судовому засіданні, прокурор вважав саме належним відповідачем Біленьківську сільську раду Запорізького району Запорізької області. Проте, суд вважає позицію прокурора помилковою, оскільки з наведених норм законодавства вбачається, що органи місцевого самоврядування, в тому числі виконавчі комітети сільських, селищних рад є окремими юридичними особами з встановленим колом повноважень, що також підтверджується бланками та печаткою на документах виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, що містяться в матеріалах цивільної справи. Враховуючи те, що рішення №118 від 09.09.2010 р. «Про оформлення права власності», що оскаржується, було винесено виконавчим комітетом Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, а співвідповідачем виконавчий комітет сільської ради до участі у справі прокурором не залучено, в частині задоволення позовних вимог прокурора про визнання протиправним та скасування вказаного рішення виконавчого комітету, необхідно відмовити. З огляду на ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстрація та скасування реєстрації таких прав є виключною компетенцією повноважного органу державної реєстрації, яким є реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції Запорізької області. За таких обставин, позовна вимога прокурора про зобов'язання ОП «ЗМБТІ» здійснити скасування права власності не є обґрунтованою та не може бути задоволена, тому що в компетенції БТІ не має повноважень до реєстрації та скасування прав власності. Доводи прокурора про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду України і знаходиться у межах прибережної захисної смуги не відповідають наявним у справі доказам. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. ст. 58,60,61 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зокрема, зайняті прибережними смугами вздовж морів, річок, навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення та засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води ( у меженний період) шириною, зокрема, для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 м ; для середніх річок, водосховищ на них, водойм та ставків площею 3-50 га, для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 м. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення та засмічення та збереження їх водності, уздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Відповідно до п.п.1,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно- технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад. З аналізу вказаних норм матеріального права вбачається, що основним підтвердженням відведення прибережної захисної смуги є відповідні проекти прибережних захисних смуг, що розроблені на замовлення органів водного господарства на основі нормативно-технічної документації. За змістом ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довсти ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проте доказів, які б підтверджували відведення в межах спірної земельної ділянки прибережних захисних смуг та виготовлення відповідних проектів прибережних захисних смуг прокурор суду не надав. Посилання прокурора на Акт Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 12.10.2012 року не є належним доказом, оскільки наведений Акт не підтверджує вказаних обставин, крім того, судом встановлено, що в вищезазначеному акті зазначено про земельну ділянку загальною площею 0,053 га, в той час, коли відповідачу [PERSON] згідно рішення Біленьківської сільської ради №19 від 22.06.2007 року було виділено земельну ділянку площею 0,02 га. Повноваження і завдання державної інспекції сільського господарства Запорізької області встановлені «Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року №459/2011, « Положенням про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі», затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 23.12.2011 №770. Проте ці нормативні акти не встановлюють та не надають повноваження інспекції сільського господарства Запорізької області на визначення водоохоронної зони чи межі прибережної смуги р. Дніпро. З матеріалів справи беззаперечно встановлено, що проект землеустрою прибережної захисної смуги в межах спірної земельної ділянки не виготовлявся. За ст. 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що Акт перевірки інспекції сільського господарства в Запорізькій області від 12.10.2012 року не може бути належним доказом у відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, оскільки інспекція сільського господарства в Запорізькій області не має повноважень визначати водоохоронну зону чи межі прибережної захисної смуги р. Дніпро. Крім того, Акт не підтверджує факт нецільового використання саме земельної ділянки площею 0,02 га, виділеної Біленьківською сільською радою для будівництва і обслуговування спірної будівлі човнового боксу. Згідно наданого суду Акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 18.10.2012 року, складеного головним державним інспектором Запорізького інспекційного відділу Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Запорізькій області, за результатами перевірки за адресою: [ADDRESS], встановлено, що за цією адресою знаходиться будівля човнового боксу, яка належить [PERSON], об»єктів самовільного будівництва не виявлено, порушень вимог містобудівного законодавства не встановлено. Враховуючи наведене, суд не вважає обґрунтованими доводи прокурора про порушення відповідачами архітектурно-будівельних норм при будівництві будівлі човного боксу, адже вказаний Акт встановлює зворотнє, відповідно, не вбачається і порушення будь-яких прав позивача у цій справі - Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Запорізькій області, в інтересах якої до суду з позовом звернувся прокурор. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Прокурор просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна - будівлі човнового боксу А, що розташована в [ADDRESS], що був укладений 28.08.2013 року та посвідчений нотаріально, між [PERSON] та [PERSON] Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано з цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ст. 216 ЦК України ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норми ст. 216 ЦК України не можуть застосовуватися як на підставу позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215,216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Стаття 228 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Але, прокурором не зазначено та не доведено, яким чином укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 28.08.2013 року було спрямоване на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, що давало підставу вважати такий правочин тим, що порушує публічний порядок. Належних у відповідності до норм ч. 2 ст. 59, ч. 1 ст. 60 ЦПК України доказів не надано, окрім голослівного твердження про його нікчемність. Відповідно, і вимоги прокурора про скасування реєстрації права власності, що перейшло за вказаним договором до [PERSON] не підлягають задоволенню. Жодних об»єктивних доказів, що б спростовували висновки суду та встановлювали зворотнє, суду надано не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором та позивачем не доведено суду тих обставин, на які є посилання в позові, а також оскільки усі інші позовні вимоги є похідними та залежать від задоволення вимог щодо скасування рішення виконкому сільської ради про оформлення права власності (№118 від 09.09.2010 року) та скасування реєстрації права власності на підставі цього рішення, тому у задоволенні позову треба відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed