Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Єлізєви 17.04.2014 р. звернулись до Московського суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення, вказавши в обґрунтування наступне. Ним на праві власності по ? частини кожному належить квартира [ADDRESS] та автомобіль TOYOTA AURIS, 2011 року випуску, тип ТЗ легковий комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідач [PERSON], якій є власником ? частини цього майна замінив замки на вхідної двері квартири, автомобіль ховає від них, ключі та документи не дає та,таким чином, перешкоджає ним у користуванні майном. Вони не можуть війти у квартиру, здійснити поїздку на автомобілі. Тому, просять зобов*язати відповідача не перешкоджати користуватись майном, вселити їх до зазначеної квартири. Відповідач позовні вимоги не визнав, стверджував, що перешкод в користуванні майном співвласникам не чинить. Звернувся зі зустрічним позовом про визнання про визнання недійсними шлюбного договору, свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на майно. Представник відповідача вказав в обґрунтування зустрічного позову наступне: - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від шлюбу вони мають дитину [PERSON], 2003 р.н. Під час шлюбу 04.05.2006 р. між подружжям було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО за №3789, відповідно до умов якого все майно, яке підлягає обов*язкової державній реєстрації, придбане під час знаходження в зареєстрованому шлюбі є особистою приватною власністю того із подружжя, за ким вона зареєстроване та не може бути визнано об*єктом права спільної сумісної власності подружжя… 23.05.2006 р. на ім.*я [PERSON] була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], а 26.11.2011 р. придбаний автомобіль TOYOTA AURIS, 2011 року випуску, тип ТЗ легковий комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON] не розірвав шлюбну угоду, тому, що не бажав ображати дружину тим, що претендує на частку цього майна, оскільки, вона тяжко хворіла. Шлюбний договір поставив його у край невигідне становище: він не має ніякої власності, хоч постійно працював. Тому, з посилкою на ч.4 ст.93, ч.1 ст.103 СК України просить визнати шлюбним договір недійсним. Йому, як подружжю, належить ? частка цього майна, тому, просить визнати за ним право власності на майно в порядку спільно набутого майна подружжя. [INFO]. [PERSON] померла; її батьки отримали свідоцтво про право на спадщину на зазначені квартиру та автомобіль. Видані свідоцтва про право на спадщину належать визнанню недійсними. Квартира та автомобіль є неподільними речами, частка позивачів є незначною, та [PERSON] згоден виплатити позивачам, як спадкоємцям 1-ї черги грошову компенсацію за їх частку в спадковому майні в розмірі 3764 гр.82 коп. ( в рахунок вартості автомобіля) та 10 702 гр. 53 коп. в рахунок вартості квартири, кожному. Позивачі зустрічний позов не визнали, вказали, що на час укладення шлюбного договору їх дочка була здоровою, лише у 2010 р. вона захворіла. Але, фактично до останнього часу вона працювала та мала дохід, що в 2-3 рази перевищував дохід її чоловіка ([PERSON].). Саме з метою захисту свого майнового інтересу та інтересу сина їх дочка за взаємною згодою з чоловіком уклала шлюбний договір, якій протягом до червня 2014 р. [PERSON] не оспорювався. Відповідач також отримав свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна, отже, останньому на праві власності майно теж належить. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши надані письмові докази, суд приходить до наступного. З 03.08.2001 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі; від шлюбу мають сина [PERSON], 2003 р.н., що підтверджується свідоцтвами про одруження та про народження. Згідно до ст. 93 СК України «шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні права та обов*язки». 04.05.2006 р. між подружжям укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО за №3789. Відповідно до умов цього Договору все майно, яке підлягає обов*язкової державній реєстрації, придбане під час знаходження в зареєстрованому шлюбі є особистою приватною власністю того із подружжя, за ким вона зареєстроване та не може бути бути визнано об*єктом права спільної сумісної власності подружжя… 23.05.2006 р. на ім.*я [PERSON] придбана двокімнатна квартира [ADDRESS]. 26.11.2011 р. на ім.*я [PERSON] придбаний автомобіль TOYOTA AURIS, 2011 року випуску, тип ТЗ легковий комбі-В, реєстраційний номер [NUMBER]. Таким чином, як квартира, так є автомобіль не є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. [INFO]. [PERSON] померла, що впливає зі свідоцтва про смерть. Після її смерті спадкоємці (батьки) [PERSON], [PERSON] вступили у спадщину та отримали свідоцтво про право на спадщину у вигляді 1/4 частки зазчанених вище квартири та автомобіля. Як вбачається з відповідей Московського РВ ХМУ УМВСУ в Х/ обл. [PERSON] чинить перешкоди позивачам у користуванні належним ним майном і не допускає позивачів у квартиру, та до автомобіля. Власник майна, за правилом ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно приписів статті 15 ЦК України «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання». Тому, позовні вимоги Єлізєвих належать задоволенню у повному обсязі. Суд не може взяти до уваги твердження відповідача про те, що шлюбний договір поставив його у надзвичайне невигідне матеріальне становище ( ч.5 ст.93 СК України), у зв*язку з чим, належить визнанню недійсним. Дійсно, статтею 103 СК України передбачено, що «шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.» У свою чергу, Цивільний кодекс України встановивши загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначив у статті: « 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.» Обставин, перелічених статтею 203 ЦК України, які б були порушені під час укладання шлюбного договору подружжям, відповідачем в ході судового розгляду не вказано, доказів стосовно цього не надано та судом встановлено не було. По друге. Відповідач, посилаючись та те, що умовами шлюбного договору він був поставлений у надзвичайне невигідне матеріальне становище, доказів існування для нього такого становища не зазначив та суду не надав. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] є спадкоємцем 1-ї черги після смерті дружини [PERSON] нарівні з іншими спадкоємцями (батьками та сином; отримав свідоцтво про право на спадщину та є власником ? спадкового майна (і квартири і автомобіля, арк. 19, 20). Крім того, [PERSON] має у власністі квартиру [ADDRESS], де зареєстрований разом з сином [PERSON] та нього відкритий особовий рахунок ( аркш.9) Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили суду, що шлюбний договір укладався подружжям за обоюдною згодою; за життя [PERSON] її чоловіком не оспорювався; що на теперішній час [PERSON] не допускає позивачів в квартиру, автомобіль ховає та не дає ним користуватись. Згідно ст. 60 ЦПК України «кожна сторона зобов*язана довесті ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях». З урахуванням викладеного, суд не знаходить правових підстав для задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст..88 ЦПК України.

Outcome: approved