Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] сільської ради про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,1585га за цільовим призначенням- для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих будівель, що знаходиться за адресою : вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області. Свої вимоги позивачка обгрунтувала тим, що 27 серпня 2002року за договором купівлі-продажу вона придбала у власність у [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами розташований за адресою : вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області. При укладанні цього договору договір про перехід права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, не укладався. У 2015році вона вирішила приватизувати земельну ділянку та зясувала, що зазначена земельна ділянка вже була приватизована [PERSON], який пізніше продав її на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки укладеного з [PERSON]. В свою чергу [PERSON], прийняла спадщину після смерті [PERSON] у вигляді житлового будинку за адресою : вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області. Однак не отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку. В теперішній час вона позбавлена можливості приватизувати зазначену земельну ділянку, однак вважає, що оскільки вона придбала право власності на житловий будинок за адресою вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області, у відповідності до ст. 377 ЦК України та ч.1 ст. 120 ЗК України, до неї переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок та господарчі споруди, без зміни її цільового призначення. В судове засідання позивачка, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, не зявилась подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача за договором- Неминущій Г.Л., в судовому засіданні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] сільська рада, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, не зявилась подавши заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнають в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача. дослідивши надані суду докази, суд приходить до переконання, що вимоги позивача не грунтуються на законі а тому не підлягають задоволенню. Так в суді з вірогідністю встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради від 31.10.1997року земельна ділянка площею 0,1585га розташована за адресою вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області, передана у приватну власність [PERSON]. За договором купівлі-продажу №53Н від 19.05.1998року, укладеного на Донецькій товарній біржі, [PERSON] та [PERSON] продали а [PERSON] купив житловий будинок за зазначеною адресою та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,1585га. На підставі цього [PERSON] 20.09.1998року було видано державний акт на право приватної власності на землю на земельну ділянку площею 0,1585га за адресою вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області. Як вбачається із довідки відділу Держгеокадастру у Словянському районі наведене земельна ділянка до теперішнього часу рахується за [PERSON]. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.03.2002року [PERSON] отримала у спадщину, після смерті [PERSON] спадкове майно, що складається із житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами і будовами під №6, що знаходиться по вул. Лісна, в с. Маяки Словянського району Донецької області та інше. Відомостей про перехід у власність [PERSON] земельної ділянки на якій розташований будинок суду не надано. Відповідно до договору купівлі продажу від 27 серпня 2002року [PERSON] продала а [PERSON] придбала у власність житловий будинок під №6, що знаходиться по вул. Лісна, в с. Маяки Словянського району Донецької області. На обгрунтування своїх вимог позивач поситлається на положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Статтею 377 ЦК України( в редакції на теперішній час, як її інтерпретує позивач), до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності , право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника(землекористувача). Встановлені у справі обставини та виниклі правовідносини дають підстави зробити висновок, що зазначена норма не може бути застосована до виниклих правовідносин, оскільки ця норма зазначена в ЦК України (в редакції від 16.01.2013року), що набув чинності 01.01.2004року. У справі встановлено, що позивачка набула право власності на житловий будинок за договором купівлі-продажу від 27.09.2002року. Враховуючи положення п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України( в редакції 16.01.2003року), цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Тобто застосування положень ст.377 ЦК України до зазначених правовідносин не грунтується на законі. Також ст. 120 ЗК України ( в редакції ЗУ №1702-VI від 05.11.2009р., як її інтерпретує позивач) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Наведене також дає підстави зробити висновок про те, що зазначена норма не може бути застосована до виниклих правовідносин, з врахуванням часу придбання позивачем житлового будинку (27.09.2002року) Частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку - 27 вересня 2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити\~на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Окремої цивільно-правової угоди , щодо передачі у власність земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] не укладалось. Відповідно до ст.125 ЗК України ( в редакції станом на 27.09.2002року), право власності, право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що засвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. В суді встановлено, що відчужувач жилого будинку, [PERSON] прийняла спадщину до складу якої входила і земельна ділянка площею 0,1585га за адресою вул. Лісна, 6 в с. Маяки Словянського району Донецької області. Аналізуючи положення ст. 1225 ЦК України, ст. 125 ЗК України( в редакції чинній на час прийняття спадщини [PERSON] 2002р.) у останньої не виникло право власності на спірну земельну ділянку, оскільки нею не було отримано документ, що засвідчує право власності на земельну ділянкою та не здійснена його державна реєстрація. Таким чином в суді встановлено, що при укладанні договору купівлі-продажу жилого будинку, [PERSON] не була власником земельної ділянки, тобто застосування положень ст. 120 ЗК України, за яким право власності може переходити на підставі цивільно -правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель, до виниклих правовідносин не можливе. Як встановлено в суді власником спірної земельної ділянки на час укладання договору купівлі-продажу жилого будинку , був [PERSON] а не відчужувач будинку [PERSON] Окрім того слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Звертаючись із зазначеними вимогами до відповідача [PERSON] сільської ради, [PERSON] посилається на те, що порушується її право на розпорядження земельною ділянкою, оскільки це вона може зробити лише після визнання за нею права власності на неї. З такими доводами позивача суд не може погодитись виходячи з наступного. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог( ст.11 ЦПК) та на підставі наданих сторонами доказів. Разом з тим ні в позовній заяві позивачем, ні в суді представником позивача не обгрунтовано звернення зазначених вимог саме до цього відповідача та не надано доказів, які б свідчили про порушене права позивача на розпорядження спірною земельною ділянкою саме цим відповідачем. Окрім того не надано доказів, що свідчили б про не можливість вирішення питання про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки в порядку визначеному чинним законодавством. Тобто зазначене свідчить про відсутніть доказів, стовно порушеного права, яке підлягає судовому захисту.

Outcome: dismissed