Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

До суду із позовом звернулась Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області в особі представника Спіжавка Т.Г., в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на користь Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, а також вирішити питання про судові витрати. На обґрунтування\~зазначених позовних\~вимог позивач\~посилався на те, що в жовтні 2017 року Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області дізналася про те, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності за відповідачем була завірена копія втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , видана 15.07.2004 року виконкомом Веренчанської сільської ради, публікація в газеті «Голос краю» та зведений оціночний акт від 22.06.2001 року. Відповідно вважає, що виникнення права власності за відповідачем на нерухоме майно є незаконним. Позивач в позові зазначає те, що підставою видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно було рішення сесії Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Відповідно до вказаного рішення «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом» вирішено передати квартиру [PERSON] в оренду з подальшим викупом строком на 10 років з видачею технічного паспорту і свідоцтва про право власності, оформити право власності на вказану квартиру з видачею свідоцтва про право власності на квартиру. Однак вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.05.2005 року [PERSON] (мама відповідача [PERSON] ) визнана винною за ч.5 ст.191 КК України, ч.1 ст.366 КК України, ч.3 ст.358 КК України. Вироком встановлено, що [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ - рішення сесії 23 скликання Веренчанської сільської ради про передачу в безоплатну оренду квартири [ADDRESS] своїй доньці з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності на квартиру. [PERSON] підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки Веренчанської сільської ради, хоча на сесії це питання не розглядалось. Крім того, остання звернулась до Заставнівського бюро технічної інвентаризації із заявою про оформлення свідоцтва про право власності та користуючись службовим становищем [PERSON] , надавши підроблене рішення сесії, отримала бланк свідоцтва про право власності, яке в подальшому дала на підпис повноважному на той час голові сільської ради. Згодом, рішенням 18 сесії 25 скликання від 19 грудня 2008 року за заявою [PERSON] визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , видане на імя [PERSON] , закрито номер у по господарській книзі. Незважаючи на це через 9 років відповідач [PERSON] , надаючи довіреність на вчинення дій від свого імені матері [PERSON] , зареєструвала спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На даний час сторони не дійшли згоди щодо повернення майна позивачу, який є законним власником, саме тому просить витребувати спірне майно від незаконного володіння ним відповідачем. Представником відповідач адвокатом Дрищенюк М.М. надано суду відзив на позовну заяву відповідно до якого їх сторона не визнала позовні вимоги в повному обсязі та зазначили наступне. Дійсно [PERSON] , яка є її матір`ю була засуджена вироком суду та в подальшому звільнена в 2010 році теперішнім головою Веренчанської сільської ради Бойчуком В.Д. В подальшому сільській раді стало відомо про незаконність дій [PERSON] , а тому було прийнято рішення від 26.04.2011 року №161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради». Вважає, що орган місцевого самоврядування діяв з порушенням норм закону. Разом з тим, на думку представника відповідача саме з цього часу почав перебіг строк позовної давності звернення до суду із таким позовом. У зв`язку з цим просили відмовити в задоволенні позовних вимог з вказаних підстав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позовні вимоги. Також пояснив, що вибуття спірної квартири з володіння позивача відбулося внаслідок незаконних дій матерів відповідача [PERSON] . На сьогоднішній день саме відповідач [PERSON] зазначена власником даного майна в Реєстрі нерухомого майна, а це є підставою, яка перешкоджає позивачу добровільно володіти та розпоряджатися цим майном. Також додав, що на даний \~ \~ \~ \~час органом досудового розслідування внесено відомості до ЄРДР щодо незаконності дій невстановленими особами щодо державної реєстрації спірного об`єкту. В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Також додала, що реєстрація права власності за відповідачем проведена в 2004 році, а тому позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Однак не заперечила того факту, що саме мати відповідача за дорученням відповідача в 2017 році здійснила реєстрацію права власності за [PERSON] . Вважає, що оскільки сільська рада не була законним володільцем майна, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis\~mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West\~Alliance\~Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: -втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; -якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів; -втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, мас існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy u Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року прийнято рішення про передачу квартири [ADDRESS] [PERSON] в оренду безоплатно з подальшим викупом строком на десять років із видачею технічного паспорта і свідоцтва про право власності на житло. Оформлено право власності на вказану квартиру та видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру. Крім того, зобов`язано [PERSON] зареєструвати зазначене свідоцтво в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.07.2004 року, а саме на квартиру [ADDRESS] , власником зазначеного майна є [PERSON] (а.с. 18). Підставою для видачі зазначеного Свідоцтва було рішення XXVII сесії XXIII скликання Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Зазначене Свідоцтво зареєстровано в Заставнівському районному бюро технічної інвентаризації реєстровий №522 15.07.2004 року за номером 400297. Вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.05.2005 року [PERSON] , яка є матір`ю відповідача [PERSON] , визнано винною за ст.15 - ч.5 ст.191, ч.1 ст.366, ч.3 ст.358 КК України та призначено покарання. Як вбачається з вказаного вироку в липні 2001 року [PERSON] виготовила завідомо неправдивий офіційний документ рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року про передачу в безоплатну оренду квартири [ADDRESS] , своїй доньці [PERSON] , з правом подальшого викупу, а також внесла до цього рішення пункт про видачу [PERSON] документа, що встановлює право приватної власності останньої на квартиру. [PERSON] підписала це рішення та поставила на ньому відтиск гербової печатки. Крім того, остання 14.07.2004 року звернулася до Заставнівського РБТІ із заявою про оформлення свідоцтва про право власності на цю квартиру, надавши раніше підроблене нею рішення сільської ради від 21.06.2001 року. Як вбачається з рішення Веренчанської сільської ради від 19.12.2008 року, на підставі заяви [PERSON] , визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (видане 15.07.2004 р.) на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] , а також закрито номер у погосподарській книзі, який закріплений за [PERSON] . Згідно п. 1.1 Рішення Веренчанської сільської ради від 26.04.2011 року №161-04/2011 «Про відміну рішень сільської ради» відмінено Рішення 27 сесії 23 скликання від 21.06.2001 року «Про передачу квартири [ADDRESS] в оренду безоплатно з подальшим викупом». Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.09.2017 року №37020575 на підставі заяви [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2017 року проведено реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на підставі вищевказаного рішення державного реєстратора. Як підставу виникнення права власності зазначено завірену копію втраченого свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер [NUMBER] , виданий 15.07.2004 року, видавник виконком Веренчанської сільської ради; публікація в пресі про втрату правовстановлюючого документа, серія та номер -, виданий 31.08.2017 року видавник газета «Голос краю»; зведений оціночний акт, серія та номер -, виданий 22.06.2001 року, видавник Заставнівське РБТІ. Таким чином, в судовому засіданні достеменно встановлено, що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на ім`я [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] видано з порушенням та на підставі підробленого документу Рішення Веренчанської сільської ради від 21.06.2001 року б/н. Вироком суду від 26.05.2005 року, посилання на яке міститься вище, встановлено факт підробки [PERSON] зазначеного рішення. Вказана обставина в судовому засіданні не заперечувалась самим відповідачем. Відповідно до вимог ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої\~статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147. Судом також встановлено, що позивач вже звертався із позовом до відповідача з аналогічних підстав, однак іншим предметом спору. Рішенням суду першої інстанції від 24.10.2019, яке залишено в силі постановою суду апеляційної інстанції від 23.03.2020, в задоволенні позовних вимог відмовлено та звернуто увагу позивача, що дієвим способом захисту порушеного права буде порядок регламентований вимогами ст.387 ЦК України. Відповідно до аналізу вказаної правової норми ЦК України, позивачем у індикаційному позові може бути власник майна (фізичні і юридичні особи, а також інші суб`єкти права власності, визначені ст.2 ЦК України, в тому числі територіальні громади), а бо особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором, наприклад володіє на підставі інших обмежених речових прав (так званий «титульний володілець»), який на момент подання позову не володіє цим майном. Як вбачається з Інвентарної картки №16 обліку основних засобів в бюджетних установах адмінбудинок (контора) в [ADDRESS] перебуває на балансі Веренчанської сільської ради під інвентарним номером 10320010. Об`єкт оприбутковано згідно бухгалтерського запису 25.06.2001. Таким чином, позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки останній є «титульним володільцем» спірного майна. Реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] та наявність відповідних відомостей в державному реєстрі є перешкодою для позивача реалізовувати своє право безперешкодного володіння та розпорядження вкащаним майном. При цьому останнє вибуло у власність відповідача у незаконний спосіб, що підтверджується вироком суду, який міститься в матеріалах цивільної справи. Судом також встановлено, що за час перебування в незаконному володінні спірного майна у відповідача [PERSON] останнє не змінило своє початкове господарське призначення внаслідок переробки чи перебудови, а тому підстав для захисту порушеного права позивача в порядку передбаченому ст.332 ЦК України (відшкодування вартості речі) не має. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про витребування квартири [ADDRESS] є законними та такими, що підлягають до задоволення. В судовому засіданні стороною відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності до вказаних правовідносин. З приводу цього суд зазначає наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, ст. 257 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ч.1 ст.261 ЦК України. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у\~спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у\~спорі, є підставою для відмови у позові, ч.3,4 ст.267 ЦК України. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). В судовому засіданні також встановлено, що в жовтні 2017 року відповідач звернулася до позивача з заявою про отримання довідки щодо кола зареєстрованих осіб за адресою знаходження спірного майна. В подальшому позивач також дізнався про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем. З пояснень представника позивача вбачається, що орган місцевого самоврядування не міг раніше знати про порушення свого права, оскільки вироком суду було встановлено, що набуття права власності відповідачем [PERSON] відбулося внаслідок підробленого рішення органу місцевого самоврядування. Позивач вважав, що оскільки такого рішення не існує, то він продовжує бути володільцем майна. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивачем видавалися акти обстеження матеріально-побутових умов проживання відповідача датовані 2015-2018 роками в яких зазначено про наявність у [PERSON] квартири, а тому він знав про порушення свого права не може бути взято до уваги, оскільки зазначені не містять посилання на точну адресу знаходження квартири, а лише констатують факт наявності. На думку суду, вказані обставини дають підстави суду вважати про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Саме тому в задоволенні клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved