Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

До суду звернувся представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (далі - Позивача) з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого йому приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Подольським Р.В. 20 лютого 2018 року на майно [PERSON], яка померла [INFO]. Просить визнати свідоцтво недійсним у частині включення до складу спадщини недоотриманих за життя сум щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 року по 18.03.2017 року, враховуючи перерахунок щомісячних страхових виплат з 01.01.2017 року, з 01.03.2017 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року в розмірі 8 204, 07 гривень. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Подольським Р.В. 20 лютого 2018 року на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті його матері - [PERSON], яка померла [INFO] на тимчасово непідконтрольній території України в м. Сорокине (колишньому Краснодоні) Луганської області. Зокрема, у свідоцтві зазначено, що до складу спадщини померлої входить: право на суми страхових виплат за період з 01.12.2014 року по 18.03.2014 року враховуючи перерахунок щомісячних страхових виплат з 01.01.2017 року з 01.03.2017 року та доплати по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року у розмірі 8 204, 07 гривень, що підтверджується довідкою, виданою Фондом 18.10.2017 року №03/1626. Посилаючись на правову позицію, відображену в постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, позивач вважає, що особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до яких відноситься померла мати відповідача - [PERSON], мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження у повному обсязі, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Натомість [PERSON] за період з 01.12.2014 року по 18.08.2017 року (час смерті) не зверталася з відповідною заявою до робочих органів Фонду, у зв'язку з чим їй було фактично нараховані та залишилися невиплаченими щомісячні страхові виплати за липень-листопад 2014 року на суму 1281,65 гривень. Щомісячні страхові виплати за період з 01.01.2014 по 18.03.2017 року могли бути нараховані [PERSON] лише на підставі її заяви робочим органом Фонду за фактичним місцем її проживання (перебування). Однак остання не скористалася своїм правом на отримання страхових виплат відповідно до чинного законодавства, тому страхові щомісячні виплати з 01.12.2014 року їй не нараховувалися. Щодо довідки, на підставі якої видано оскаржуване свідоцтво про право на спадщину, позивач зазначає, що інформація, викладені у ній, не врахована приватним нотаріусом Подольським Р.В., і він посвідчив право відповідача на спадщину за законом на кошти у сумі 8204,07 гривень, на право на які у померлої за життя не виникло. У судове засідання представник позивача не прибув, у раніше поданих заявах просив розглянути справу без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому, відповідно до ст. 281 ЦПК України, було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Міловського районного нотаріального округу Подольський Р.В. у судове засідання також не з'явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані сторонами докази, з'ясувавши позиції учасників провадження, суд дійшов до наступного висновку. Згідно запиту приватного нотаріуса Подольського Р.В., від 02.10.2017 року витребувано інформацію про заборгованість, яка виникла за Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України перед [PERSON], померлої [INFO] у місті Сорокине (колишньому Краснодоні) Луганської області (а.с.8). Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області листом від 18.10.2017 року №03/1626, приватному нотаріусу Подольському Р.В. надано інформацію наступного змісту: «Потерпілій [PERSON] … не виплачено: щомісячні страхові виплати за липень-листопад 2014 року на загальну суму 1281,65 гривень. Також необхідно донарахувати потерпілій щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 18.03.2017 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 8204,07 гривень. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 9485,72 гривень». (а.с.9). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Подольським Р.В., спадщина, після смерті [PERSON], складається з: -суми недоотриманих щомісячних страхових виплат за липень-листопад 2014 року, яка становить 1281,65 гривень; -суми щомісячних страхових виплат потерпілій з 01.12.2014 року по 18.03.2017 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 8204,07 гривень. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 9485,72 гривень (а.с. 5). Згідно ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Згідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст.1269 вказаного Кодексу передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно до п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Згідно ст. 81 ЦПК України, на сторони покладено обов'язок доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем зазначено, що потерпіла [PERSON] перебувала на обліку та отримувала щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Краснодоні Луганської області, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України. Відділенням у місті Краснодоні не здійснено переміщення у населені пункти, де органи державної влади виконують свої повноваження у повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим у відділенні м. Краснодона припинено з 01.12.2014 року. Справи потерпілих залишилися у відділенні, доступу до них немає. Водночас, на підтвердження цього доводу, Позивачем ніяких документів не надано. Окрім того, позивачем не визначені правові підстави, за яких свідоцтво про право власності на спадщину за законом необхідно визнати недійсним. Крім того, ним не надано рішення щодо припинення нарахування страхових платежів, тому суд позбавлений можливості проаналізувати дії позивача щодо припинення нарахування [PERSON] цих платежів. Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у ред.№ 2542-VIII від 18.09.2018 року, визначені система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, зокрема, ст. 46 Закону встановлений вичерпний перелік підстав для припинення страхових виплат і надання соціальних послуг, однак Позивачем не зазначено і документально не підтверджено, на якій підставі [PERSON] були припинені виплати. Посилання позивача на правові позиції, викладені у постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, суд вважає, некоректним, оскільки правовідносини у справі, що розглядалася у касаційній інстанції не тотожні спірним правовідносинам, що розглядаються наразі.Так, касаційним судом висловлена правова позиція стосовного правовідносин які виникли між потерпілим від нещасного випадку (Позивачем) і Фондом з приводу стягнення недоплаченої страхової виплати під час перебування на тимчасово непідконтрольній Україні території. Так, у постанові наголошено, що жодними законодавчими актами не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території, тому вимоги про стягнення страхових виплат під час перебування потерпілого на непідконтрольній території України є необґрунтованими. Водночас, справа, що розглядається, стосується правовідносин, які випливають зі спадкового права, а саме, визначення складу спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, тому застосовування правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 12 квітня 2017 року за аналогією, є неправильним. Окрім того, правові позиції, викладені у постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року, на які посилається відповідач, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки за своїм змістом суперечать правовим позиціям, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 243/3505/16-ц, де вказано, зокрема, що жоден із законів не передбачає такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Більш того, у вказаній постанові ВС наголошено, що підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Таким чином, судом встановлено, що померла [PERSON] не була зобов'язана переміщуватися з тимчасово окупованої території України для звернення про продовження страхових виплат, відсутність такого звернення не є підставою припинення виплат, склад спадщини, визначений приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Луганської області Подольським Р.В, у свідоцтві про прийняття спадщини за законом є правильним, нотаріус відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України правомірно видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати, оскільки його зміст повністю кореспондується зі змістом інформації Фонду про наявність заборгованості за страховими виплатами, тому вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed