Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Дочірнє сільськогосподарське підприємство «Агрокомплекс» (далі Позивач за первісним позовом) звернулось в суд з вказаним позовом до [PERSON] (далі Відповідач за первісним позовом). Свої вимоги мотивували тим, що 16 вересня 2010 року між сторонами було укладено договір оренди землі № 221, за умовами якого [PERSON] передала ДСП «Агрокомплекс» власну земельну ділянку з кадастровим номером 7121885000:03:000:0005 площею 2,46 га на території Райгородської сільської ради Камянського району Черкаської області в оренду на умовах платності. 02 березня 2015 року між сторонами було укладено Додаткову угоду, за умовами якого термін дії договору було продовжено до 20 листопада 2018 року. В квітні-травні 2016 року [PERSON] переорала вказану земельну ділянку, не дивлячись на те, що ДСП «Агрокомплекс» провів на ній агротехнічні роботи. Враховуючи, що Позивач за первісним позовом не мав можливості безпосередньо користуватись спірною земельною ділянкою, просили суд стягнути з Відповідача за первісним позовом на свою користь 3\~688 грн. 82 коп. прямих збитків та 79\~131 грн. 60 коп. упущеної вигоди. В свою чергу [PERSON] звернулась в суд із зустрічним позовом до ДСП «Агрокомплекс», в якому вказала, що вона спірного договору № 221 від 16.09.2010 року не підписувала, а тому просила його визнати недійсним. Ухвалою суду від 13 лютого 2018 року позовні вимоги обєднані в одне провадження. Представник ДСП «Агрокомплекс» належним чином повідомлявся про дату, час та місце слухання справи, проте до суду не зявився про поважність своєї неявки доказів не надав, а тому суд вважав, що розгляд справи було можливо проводити у його відсутність. Представник [PERSON] проти первісного позову заперечувала, вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні достовірно встановлено, що Позивач являється власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,46 га з кадастровим номером 7121885000:03:000:0005, що розташована в адміністративно-територіальних межах Райгородської сільської ради Камянського району Черкаської області. Між сторонами зареєстровано Договір № 221 від 16 вересня 2010 року про оренду вказаної земельної ділянки, а також Додаткову угоду до нього від 02.03.2015 року. Згідно Договору та Додаткової угоди термін дії основного договору 20.11.2018 року. Стороною Позивача за зустрічним позовом в позовній заяві заперечувався факт підписання основного договору. З висновку комплексної судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи № 8/17-23, № 695/17-23 від 12.07.2017 року випливає, що підписи від імені [PERSON] в основному договорі виконанні не [PERSON] Таким чином, ДСП «Агрокомплекс» обґрунтовували свої вимоги наявністю договору оренди землі № 221 від 16 вересня 2010 року, хоча підписи у ньому не належали [PERSON] і вказана обставина знайшла своє підтвердження згідно висновку експерта. За ч. 1\~ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених\~Земельним кодексом України,\~Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Передбачене\~ст. 203 ЦК України\~вільне волевиявлення учасника правочину є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі, підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст. 203 ЦК України\~в редакції на час укладення спірного договору зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність волевиявлення у [PERSON] на укладення договору оренди земельної ділянки від 16.09.2010 року. Доводи сторони Позивача за первісним позовом про те, що судовими рішення підтверджується факт укладання такого договору, суд не приймає, так як ці судові рішення стосувались іншого способу захисту права визнання договору оренди землі припиненим, а не визнання його недійсним, і обґрунтовувались іншими доказами. За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК. Згідно зі статтею 211 ЗК за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність. За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій. ДСП «Агрокомплекс», звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалося на положення статей 22, 1166 ЦК, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення збитків зауважило, що внаслідок самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки позивач не отримав доходів, які міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено. Розрахунок неодержаного доходу (упущеної вигоди) додано позивачем до позовної заяви. Водночас, надані стороною Позивача за первісним позовом розрахунки не містять у собі даних, що вони стосуються саме цієї земельної ділянки, а тим паче, що вони розраховані через протиправні дії. Такі розрахунки суд вважає абстрактними, так як вони не містять відповідних конкретних даних, і відповідно сторона не надала суду жодного доказу на підтвердження їх обґрунтованості. Водночас, сторона Відповідача за первісним позовом надала суду доказ про те, що договір на якому обґрунтовані ці розрахунки взагалі не підписувався тою особою, до якої предявлена вимога про відшкодування збитків. У звязку з вище наведеним, суд вбачає, що існують підстави для задоволення вимог зустрічного позову, так як в судовому порядку встановлена недійсність договору по спірній земельній ділянці, а тому в задоволенні первісного позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved