Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

До суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви від 25.01.2016 року позивач просить: визнати недійсним Договір споживчого кредиту №370/П/РП/2008-840 від 01.08.2008 року з усіма додатками до нього, що укладений між сторонами; визнати недійсним договір поруки від 01.08.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» був укладений договір про надання споживчого кредиту №370/П/РП/2008-840 за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 108 465,00 доларів США строком до 12.07.2033 року зі сплатою 14,89 відсотків річних. 10.08.2008 року між сторонами підписано Додаткову угоду №2 до Договору споживчого кредиту, якою кредитний договір викладено в новій редакції. З метою забезпечення повернення кредитних коштів за кредитним договором, 01.08.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Позивач вважає кредитний договір недійсним з тих підстав, що Банком перед укладенням договору не було надано окремим документом інформацію, яка визначена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; в порушення ч.4 ст.11 зазначеного Закону в кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, а лише зазначено помісячну суму мінімального платежу з якої не можна зрозуміти яка сума основного боргу, а яка сума процентів із вказаної суми. Додаткова угода №2 до Кредитного договору якою викладено в новій редакції договір не відповідає вимогам, передбаченим пунктами 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та Банком не виконано вимоги ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, при укладенні договору були порушені положення п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» - позивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - положення договору містять дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як зазначає позивач, при виконанні Банком зазначених нормативних актів він не підписав би кредитний договір. Невигідність та несправедливість умов полягає в тому, що при отриманні кредиту в сумі 108 465,00 доларів США при зазначеному щомісячному платежі за період дії договору позивач має сплатити 416 112,00 доларів США, тому є очевидним дисбаланс прав та обов'язків сторін, ціна договору є вкрай несправедливою для позивача. Також позивач зазначає, що кредитні кошти в розмірі, визначеному в кредитному договорі позивач ніколи не отримував. В позовній заяві зазначено, що у разі задоволення позову в частині визнання недійсним кредитного договору є всі підстави для визнання недійсним й договору поруки, оскільки він є забезпеченням та має похідний характер від основного зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав заявлених вимог та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що вимоги чинного законодавства при підписанні оспорюваних договорів не порушувались, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Третя особа в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, не направила до суду пояснення чи заперечення на заявлені вимоги. Водночас 12.04.2016 року до суду надала заяву про виключення з переліку доказів Додаткової угоди №2 від 10.08.2010 року, оскільки вона не підписувала його. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як встановлено в судовому засіданні, 01.08.2008 року між ВАТ комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», далі - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №370/П/РП/2008-840 за умовами якого Банк надав Позичальнику суму 108 465,00 доларів США зі сплатою 14.89% річних строком до 12.07.2033 року для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння, витрат Позичальника пов'язаних з оформленням Кредиту; оплати комісії за розрахунки в рамках комплексу тарифних пакетів «Ласкаво просимо». Сторони домовились та зазначили в пунктах 3.3.1, 3.3.3 Кредитного договору, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 388,00 доларів США та має бути внесена до 10 числа поточного місяця. 10.08.2010 року сторони підписали Додаткову угоду №2 до Кредитного договору в якій Кредитний договір викладено в новій редакції. В новій редакції договору було змінено розмір щомісячного платежу та визначено в сумі 1 387,04 доларів США, яка має сплачуватись до 12 числа кожного місяця. Додатком №1 до додаткової угоди є графік погашення платежів із зазначенням сум кредиту та відсотків, які мають бути сплачені щомісячно. [PERSON] суду направила заяву в якій просила виключити з переліку доказів Додаткову угоду №2, яка нею підписана, оскільки підпис їй не належить. Проте в подальшому [PERSON] в судове засідання не з'явилась, не заявляла клопотання про призначення судової експертизи, тому судом не встановлено, що Додаткова угода не підписана поручителем. 01.08.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] (далі - Поручитель) був укладений договір поруки до кредитного договору №370/П/РП/2008-840 від 01.08.2008 року. За умовами зазначеного договору Поручитель поручилась перед Кредитором за належне виконання [PERSON] зобов'язань, що витікають з Кредитного договору №370/П/РП/2008-840 від 01.08.2008 року. 01.08.2008 року [PERSON] підписав пам'ятку клієнту по умовам оформлення кредитного пакета «Житлові рішення». Крім того, в анкеті-заяві, яку особисто підписав [PERSON], він просив надати кредит в розмірі 105 000,00 доларів США. Представник позивача в підставах звернення до суду з позовом зазначає, що Банком перед укладенням договору не було надано окремим документом інформацію, яка визначена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Частина 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, у пам'ятці Клієнту була надана зазначена інформація про отримання якої позивач розписався. Крім того, зазначеною нормою передбачено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Тобто законодавець сам визначив відповідальність за порушення зазначеної вимоги Закону. Позивач зазначає, що в порушення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі немає детального розпису загальної вартості кредиту, а лише зазначено помісячну суму мінімального платежу з якої не можна зрозуміти яка сума основного боргу, а яка сума процентів із вказаної суми. Однією з підстав визнання кредитного договору недійсним позивач зазначає, що Додаткова угода №2 до Кредитного договору якою викладено в новій редакції кредитний договір не відповідає вимогам, передбаченим пунктами 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. N 168 затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808. Згідно пункту 3.2 Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Пункт 3.3 передбачає, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Крім того, у відповідності з п.3.4 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Проте, суд не може погодитись із зазначеним позивачем, оскільки до Додаткової угоди №2 до Кредитного договору, якою викладено в новій редакції сам кредитний договір Додатком є таблиця (яка не має назви) та підписана позивачем в якій зазначено суму щомісячного платежу по кредиту та відсотках, з якої позивач не позбавлений можливості встановити загальну сукупну вартість кредиту. Водночас не зазначення загальної суми, яка має бути сплачена за час дії кредитного договору не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Інша інформація міститься в умовах кредитного договору. Крім того, позивач послався, що при укладенні договору були порушені положення п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» - позивач не отримав необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію. Але представником позивача в судовому засіданні не надано доказів, що будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежене право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Також позивач в підставах звернення до суду з позовом зазначає, що в порушення п.4 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» - положення договору містять дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як було встановлено в судовому засіданні, після підписання Додаткової угоди №2 до Кредитного договору розмір відсоткової ставки не змінювався, а тому суд вважає, що права позивача визначеним п.2.9 Кредитного договору порядком зміни відсоткової ставки не порушені. Однією з підстав визнання кредитного договору недійсним позивач зазначає про невигідність та несправедливість умов кредитного договору, яка полягає в тому, що при отриманні кредиту в сумі 108 465,00 доларів США при зазначеному щомісячному платежі за період дії договору позивач має сплатити 416 112,00 доларів США. Тому є очевидним дисбаланс прав та обов'язків сторін, ціна договору є вкрай несправедливою для позивача. У відповідності до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. У відповідності до ч.2 ст.18 зазначеного Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Суд не може погодитись із твердженнями позивача, що ціна договору є вкрай несправедливою для нього, оскільки він мав розуміти, що отримавши суму кредиту, що становить 108 465,00 доларів США із строком користування 300 місяців, його витрати по кредиту будуть значними. Також позивач в позовній заяві зазначає, що він не отримував кредитних коштів в доларах США. Умовами пункту 3.1 Кредитного договору передбачено, що надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки Позичальнику через касу Банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у іноземній валюті - доларах США. Суд не може взяти до уваги посилання позивача, що він не отримував кредит в розмірі 108 465,00 доларів США, оскільки з копії заяви на видачу готівки №884 від 01.08.2008 року вбачається, що Позичальник отримав суму 105 000,00 в доларах США. Позивач не надав суду доказів на спростування встановленого. Заява на видачу готівки не містить підпису [PERSON] проте, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось стороною позивача, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку та домоволодіння на придбання яких отримував кредитні кошти. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження суперечності оспорюваного договору актам цивільного законодавства, не встановлено цього і в судовому засіданні, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed