Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Заява мотивована тим, що [PERSON] був госпіталізований 15.11.2018 року о 20 год. 00 хв. в № 2 відділення ВОПНЛ ім. акад. [PERSON]. Направлення на госпіталізацію було видане черговим лікарем приймального відділення [PERSON], яка після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у звязку із наявністю у нього психічного розладу. 16.11.2018 року о 09:00 [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, яка підтвердили доцільність її госпіталізації для надання психіатричної допомоги. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду з вимогою про госпіталізацію [PERSON] в примусовому порядку без його згоди. В судовому засіданні представник лікарні свої заявлені вимоги підтримав, аргументуючи їх мотивами, викладеними в заяві. Просив заяву задовольнити. Прокурор заперечив щодо задоволення заяви. [PERSON] та його представник заперечили проти задоволення заяви в звязку з необгрунтованістю та безпідставнстю. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є батьками [PERSON], повідомили, що у останнього відбувається стрес, повязаний з розпадом сімї та проблемами, повязанми з його професійною діяльністю. Вказали, що [PERSON] безпідставно викликав поліцію та газову службу, чіпляється до колишньої дружтини та сусідів. Заслухавши пояснення представника лікарні, думку прокурора, заінтересованої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON] був госпіталізований 15.11.2018 року о 20 год. 00 хв. в № 2 відділення ВОПНЛ ім. акад. [PERSON]. Направлення на госпіталізацію було видане черговим лікарем приймального відділення [PERSON], яка після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у звязку із наявністю у нього психічного розладу. 16.11.2018 року о 09:00 [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів лікарні, в результаті чого було встановлено, що [PERSON] виявляє ознаки психічного розладу у вигляді параноїчної шизофренії, безперервного перебігу. [PERSON] представляє без посередню небезпеку для себе та оточуючих, може завдати значної шкоди своєму здоровю та здоровю оточуючих, не може повністю усвідомлювати свої дії оскільки знаходиться під впливом хворобливих переживань. Враховуючи дані анамнезу про неадекватну поведінку, небезпеку для себе та оточуючих (не спить вночі, відмовляється від їжі та ліків, агресивний, дратівливий, злобний, має безпідставні думки, щодо катування своїх дітей, їх продажу сусідкою, тому постійно намагається «зупинити» цей злочин, викликаючи поліцію до сусідки, яка, працюючи в поліції в змові із злочинцями. Вважає, що його діти викрадені, стежить за помешканням колишньої дружини, ходить під вікнами, дзвонить до неї вночі в двері та по телефону, стукає у вікно. Безпідставно викликає газову службу, по декілька днів не їсть, вважаючи, що їжа отруєна), а тому потребує госпіталізації в примусовому порядку. Норма ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» прописує, що особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров'я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлює, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17 квітня 2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Враховуючи, що [PERSON] в судовому засіданні абсолютно логічно, послідовно, змістовно надавав пояснення, чітко відповідав на запитання, при цьому самостійно зазначив обставини перебування його у лікарні, взявши до уваги відсутність та не підтвердження в судовому засіданні обставин наявності в [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він вчиняє чи не виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, беручи до уваги відсутність доказів неспроможності даної особи самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення, оскільки представником психіатричного закладу не доведено в судовому засіданні наявність тяжкого психічного розладу здоров'я [PERSON] та необхідність його примусового стаціонарного лікування. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави для госпіталізації хворого. Зокрема, було встановлено, що [PERSON] має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію. Також суд наголошує, що оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed