Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Димерське лісове господарство» звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 3053 від 20 грудня 2012 року в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] . Визнати недійсним державний акт серії ЯЙ № 303546 на право власності на земельну ділянку виданий [PERSON] площею 2,0000 га з кадастровим номером 3221887000:11:148:0155 для ведення особистого селянського господарства, та скасувати його державну реєстрацію. Свої вимоги мотивує тим, що оспорюваним розпорядженням Вишгородська районна державна адміністрація всупереч вимог лісового законодавства України, передала у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, частково за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Димерське лісове господарство», без виключення її з Державного лісового фонду України. Зазначає, що у даному випадку Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства згідно положення затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 12 листопада 2012 № 401 підпорядковується Держлісагентству України та його територіальним органом. Управління відповідно до покладених на нього завдань надає висновок та погоджує зміну цільового призначення земельних лісових ділянок для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства. Згідно листа Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 12 лютого 2018 р. № 04-48/371, останнє не надавало погодження на зміну цільового призначення на спірну земельну лісову ділянку для її використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства. Таким чином, Вишгородською РДА, в порушення вимог ст. 20 ЗК України, ст. 57 ЛК України передано у власність землі лісогосподарського призначення без погодження зміни цільового призначення органом лісового господарства та Кабінету Міністрів України. Порушено ч. 3 ст. 22 ЗК України згідно якої для ведення садівництва та особистого селянського господарства у власність та користування надаються лише землі сільськогосподарського призначення, а не лісогосподарського призначення. Також, не проведено державну експертизу проектів землеустрою, що є порушенням вимог ст.9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації». Крім того вважав, що строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом пропущено з поважних причин, оскільки про допущені органом державної влади порушення під час прийняття оскаржуваного розпорядження прокурору стало відомо лише в липні 2017 року після отримання листів ДП «Димерське лісове господарство» та Українського державного проектного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» з фрагментами публічної кадастрової карти України та шляхом подальшого аналізу документів та отриманої інформації. Прокурор в суді позов підтримав, просив про його задоволення. Представник Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства подав письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримав. Представник ДП «Димерське лісове господарство» до суду не прибув та про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник відповідача Вишгородської РДА Київської області 11 лютого 2019 року подав заперечення (відзив) на позовну заяву в якому зазначив, що вказане розпорядження ґрунтується виключно на законі, прийняте з дотриманням компетенції, повноважень та з урахуванням наявності погоджень Управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області та Відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури від 17 грудня 2012 року та на підставі наданих відповідних документів. Також просив застосувати в цій справі строк позовної давності, оскільки Київське обласне по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Димерське лісове господарство» могли довідатися про порушене право з моменту прийняття оскаржуваного розпорядження, оскільки їх повноваження передбачають систематичну фізичну присутність працівників ДП «Димерське лісове господарство» на місцевості, тобто позивачі мали можливість дізнатися про стверджуване порушення своїх прав і вжити заходи для їх захисту в межах строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в суді проти задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що Вишгородська райдержадміністрація діяла в межах своїх повноважень. Також просила застосувати строки позовної давності в цій справі, які пропущено без поважних причин. Доводила, що прокурор відповідно до наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг і повинен був довідатись про порушене право з моменту прийняття оспорюваного розпорядження, тобто 20 грудня 2012 року. Таким чином, на час звернення прокурора до суду з даним позовом строк позовної давності сплинув, а тому вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 3053 від 20 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та передано земельні ділянки у власність 8-ми громадянам України, згідно з додатком, для ведення особистого селянського господарства на території Ровівської сільської ради Вишгородського району Київської області, загальною площею 16,0000 га. Згідно додатку до зазначеного розпорядження [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 2,0000 га. В подальшому, на підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт серії ЯЙ № 303546 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221887000:11:148:0155. Відповідно листа Державного підприємства «Димерське лісове господарство» від 19 липня 2017 року №01-781 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221887000:11:148:0155 знаходиться у приватній власності для ведення особистого селянського господарства і межує з 94 кварталом Руднянського лісництва ДП «Димерське лісове господарство», однак в ході аналізу публічної кадастрової карти України та при встановленні меж земельної ділянки в натурі представниками ДП виявлено, що зазначена земельна ділянка виходить за межі і охоплює частину земель, що знаходиться в постійному користуванні ДП «Димерське лісове господарство». Внаслідок чого з постійного користування ДП незаконно вибуло 0,35 га земель лісового фонду в кварталі 94 Руднянського лісництва. Згідно листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 12 лютого 2018 року № 04-48/371 Управління не надавало погодження на зміну цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення згідно кадастрового номеру 3221887000:11:148:0155. З фрагменту публічної кадастрової карти України за даними лісовпорядкування 2006 року з нанесеними межами кварталу 94 та межами земельної ділянки з кадастровим номером 3221887000:11:148:0155 вбачається, що зазначена земельна ділянка частково накладається на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Димерський лісгосп». На час виникнення спірних правовідносин чинне законодавство України передбачало наступне. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Як передбачено ст. 3 ЛК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) ліс - це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов`язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище. Згідно ч. 1 ст. 4 ЛК України усі ліси на території України становлять її лісовий фонд. Відповідно до ст. 3 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Як передбачено ч. 1 ст. 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону (ч. 1,2 ст. 84 ЗК України; - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно зі ст. 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи. Статтею 57 ЛК України врегульовані вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до ч. 1 та ч.3 ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження районних державних адміністраційз питань земельних та лісових відносин визначаються Законом України «Про місцеві державні адміністрації», Земельним та Лісовим кодексами України. Відповідно до п. 1 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 року № 848, Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Державним агентством лісових ресурсів України за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді України. За положеннями пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції регламентує процедуру їх виготовлення. Звернувшись до суду з даним позовом, прокурор в обґрунтування заявлених вимог серед іншого посилається на проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Димерський лісгосп» Київської області Руднянського лісництва 2007 року, а також планово-картографічні матеріали, зокрема - викопіювання з планшету № 7, плану інструментальної зйомки ділянки, план лісонасаджень Руднянського лісництва ДП «Димерський лісгосп» Київської області, із сукупної оцінки яких вбачається, що спірна земельна ділянка, передана у власність [PERSON] частково накладається на землі 94 кварталу Рудянянського лісництва. Таким чином, доводи прокурора про те, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 20 грудня 2012 року №3053 в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] , прийнято з порушенням вимог закону є слушними, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 3221887000:11:148:0155 частково накладається на землі 94 кварталу Рудянянського лісництва. Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У вказаній справі представниками відповідачів Вишгородської РДА та [PERSON] заявлено про застосування строків позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Власником земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству, тому вона в особі уповноваженого органу не лише мала право, але могла і зобов`язана була довідатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила. Тобто, держава зобов`язана забезпечити стабільність цивільного обороту, дотримання правової визначеності, коли внаслідок спливу значного часу, після виникнення права на майно, громадяни, як учасники цивільного обороту не мають позбавлятись власності й нести відповідальність за порушення, які в свій час самими ж державними органами й допущені. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є відкритими та загальнодоступними, крім випадків, передбачених цим Законом, та надаються у формі: витягів з Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території); викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. З урахуванням компетенції кожного із органів державної влади у сфері земельних правовідносин, Київське обласне по місту Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Димерське лісове господарство» не лише могли бути обізнані про порушення свого права, але і зобов`язані були знати про стан власності, повноваження з володіння якою їм надані, оскільки мали доступ до земельного кадастру та зобов`язані були співпрацювати з відповідними державними органами, які мали відповідні підрозділи на рівні області та району. Зважаючи на те, що як у Київського обласного по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, так і в ДП «Димерське лісове господарство» була об`єктивна можливість знати про передачу спірної земельної ділянки ще у 2012 році - з часу виникнення спірних правовідносин, а до суду з цим позовом прокурор звернувся у 2018 році, позовна давність Київського обласного по місту Києву управлінням лісового та мисливського господарства та ДП «Димерське лісове господарство» від імені і в інтересах яких діє прокурор, пропущена. Право власності ДП «Димерське лісове господарство» на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з їх власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з власності ДП «Димерське лісове господарство» у володіння іншої особи, а саме відповідачки [PERSON] . Отже, про прийняття оскаржуваного розпорядження держава в особі її органів дізналася з моменту їх прийняття державним органом, тобто 20 грудня 2012 року, а відтак строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, шляхом визнання недійсними розпоряджень, сплинув 20 грудня 2015 року. Однак із вказаним позовом прокурор до суду звернувся лише 23 липня 2018 року, тобто після спливу строків давності у вказаній справі. З огляду на викладені посилання прокурора на те, що про порушення прав саме прокурор, а не держава, дізнався під час проведення перевірки, на вимогах Закону не ґрунтується і ним не відповідає. У той же час у позові не обґрунтовано і в суді не встановлено існування об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які призвели до пропущення строку позовної давності, а тому клопотання прокурора про поновлення такого строку задоволенню не підлягає, підстав для чого в суді не встановлено. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, суд доходить висновку, про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин. Відтак в задоволенні позову, слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed