Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області 02.09.016 надійшла цивільна справа за позовом керівника Немирівської місцевої прокуратури до Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є сином [PERSON], померлого 10.03.2009. Згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.03.2008, [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо [PERSON] Після смерті, [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з трьох земельних ділянок призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, майнового паю у колективному сільськогосподарського підприємства «ім. Желюка», житлового будинку з господарськими спорудами, за адресою: вул. З. Дмитрика, 42, с. Тиманівка, Тульчинський район Вінницька область, а також присадибної земельної ділянки площею 0,45 га, біля вказаного будинку. Спадкоємцями померлого [PERSON] є його діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до заповіту від 21.03.2006 [PERSON] заповів усе належне йому майно доньці [PERSON] Однак, оскільки на момент смерті [PERSON] його син [PERSON] був неповнолітній, а тому виходячи з рівності часток спадкоємців у незалежності від заповіту йому належить 1/8 частка у спадковому майні після смерті батька. Тому, просить визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], а саме на 1/8 земельних ділянок площею 1,9720 га, 19722 га, 1,98 га призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованого на території Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, на 1/8 житлового будинку, за адресою: вул. З. Дмитрика, 42, с. Тиманівка, Тульчинський район Вінницька область, а також на 1/8 присадибної земельної ділянки площею 0,45 га, біля вказаного будинку та на 1/8 майнового паю. Прокурор Немирівської місцевої прокуратури у судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити. Представник відповідача голова Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області позов визнав у повному обсязі. Представники третіх осіб Служби у справах дітей Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області, Відділу Держгеокадастру у Тульчинському районі Вінницької області, проти задоволення позову не заперечили. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив, що згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 019377 від 21.07.2005, виданого виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, 20.11.1998 народився [PERSON], його батьком записано [PERSON] (а.с. 12), якого рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області у справі за № 2-414 від 04.03.2008, позбавлено батьківських прав (а.с. 8). У відповідності до свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 148938 від 22.09.2009, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, [PERSON] помер 10.03.2009 (а.с. 13). Згідно держаних актів про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 375835 від 18.10.2007, серії ЯД № 409870 від 13.02.2008, виданих Тульчинською районною державною адміністрацією Вінницької області, а також серії ІІ-ВН № 061270 від 22.03.2002, виданого Тиманівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] належали земельні дві ділянки площею 1,9720 га, 19722 га, 1,98 га призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 153 155). Також, згідно довідки від 08.08.2015, виданої Спілкою співвласників майна реорганізованого КСП «ім. Желюка», [PERSON] на підставі майнового сертифікату серії ВІ ХХІІ № 003332, належить майновий пай у сумі 1398 грн., з яких виплачено 919 грн., залишок 479 грн. (а.с. 148), зазначені обставини також підтверджуються списком осіб, які мають право на отримання майнового паю КСП «ім. Желюка» та книгою реєстрації свідоцтв про право власності на майновий пай, що видаються Тульчинською районною державною адміністрацією (а.с. 149 151). Відповідно до довідок № 473 від 03.08.2016, № 483, 487 від 04.08.2016, виданих Тиманівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, встановлено, що [PERSON] був спадкоємцем [PERSON], померлого 09.11.1998, і проживав до дня смерті у належному йому будинку, за адресою: вул. Захара Дмитрика, 42, с. Тиманівка, Тульчинський район Вінницька область, однак з приводу оформлення спадщини не звертався (а.с. 142\~ 143). Належність даного будинку [PERSON] підтверджуються свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок № 202 від 18.08.1988, виданим виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради народних депутатів (а.с. 29), а також матеріалами інвентаризаційної справи (а.с. 26 34). Крім того, за вказаною адресою рахується присадибна ділянка загальною площею 0,45 га, що підтверджується довідкою № 487-1 від 05.08.2016, виданою Тиманівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області (а.с. 147). Також, у відповідності до довідок № 485, 486 від 04.08.2016, виданих Тиманівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, до складу сімї [PERSON] входили: сини [PERSON], [PERSON], доньки [PERSON], [PERSON], які з приводу оформлення спадкових прав на майно не зверталися (а.с. 144, 145). Нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] відкрито спадкову справу № 567/2009 від 20.07.2012, у відповідності до заповіту від 21.03.2006, [PERSON] заповів усе належне йому майно [PERSON] (а.с. 73, 99), якій 04.07.2016, видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини земельних ділянок площею 1,9720 га, 19722 га, а також 1,98 га призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 125, 126, 127). Згідно довідки № 481 від 04.08.2016, виданої Тиманівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, склад сімї [PERSON] наступний: співмешканка [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], падчерка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], син [PERSON], [INFO] (а.с. 141). Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою. На підставі ч. 2 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Враховуючи те, що [PERSON] не взмозі самостійно захистити свої майнові і житлові права, не має самостійного доходу, є юридично необізнаним, суд вважає, що прокурор Немирівської місцевої прокуратури правомірно звернувся до суду з даним позовом. Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON], який на момент смерті останнього був неповнолітнім та прийняв спадщину, у зв'язку з чим дане право підлягає захисту у судовому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог керівника Немирівської місцевої прокуратури заявлених ним в межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved