Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

До суду із даним позовом звернувся [PERSON] . Свої вимоги обґрунтував тим, що він з 03 травня 2019 року обіймав посаду начальника сектору мобілізаційної роботи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. 17 квітня 2020 року відповідачем видано наказ № 427/о про звільнення [PERSON] з займаної посади 21 квітня 2020 року на підставі п.1. ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що даний наказ було винесено без законних підстав та з грубим порушенням чинного законодавства України, а саме за новим штатним розписом (відповідно до наказів Украероруху від 26 грудня 2019 року №1120 та від 08 січня 2020 року №9) посада позивача була збережена та не була скорочена. 21 лютого 2020 року позивач подав заяву щодо переведення його на посаду начальника сектору мобілізаційної роботи у новому штатному розписі, введеного в дію наказом Украероруху від 08 лютого 2020 року №9. Проте, отримав лист з вказівкою, що на засіданні комісії з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів та за результатами розгляду заява позивача не підлягає задоволенню з огляду на те, що переважне право на зайняття посади «начальник сектору мобілізаційної роботи» має кандидат, який має більший досвід за напрямом мобілізаційної роботи та більший стаж роботи в Украерорусі». 07 квітня 2020 року з метою спростування зазначеного та на підтвердження повної відповідності позивача кваліфікаційним вимогам займаної посади [PERSON] звернувся до відповідача з листом в якому повідомив, що має двадцять років трудового стажу на посадах, безпосередньо пов`язаних з мобілізаційною роботою, має реальний досвід виконання заходів, проходив відповідні курси з підвищення кваліфікації та має переважне право на залишення на роботі, оскільки має на утриманні двох неповнолітніх дітей та є учасником бойових ій. Однак, вже після звільнення позивача, а саме 06 травня 2020 року відповідач надав відповідь на вказаний лист, якою повідомив [PERSON] про те, що його заява на працевлаштування залишена без реалізації. А тому позивач просить суд скасувати вищевказаний наказ про звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 22 квітня 2020 року до дня ухвалення рішення суду. Крім того, позивач зазначає, що цими діями йому було заподіяно моральну шкоду розмір якої він оцінює в 20000 гривень і просить суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. Ухвалою судді від 20 травня 2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.64 Ухвалою суду від 26 серпня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.129). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог повністю. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що зі змісту трудової книжки серії [NUMBER] , заведеної на ім`я позивача (а.с.18-19) вбачається, що [PERSON] з 03 травня 2019 року працював в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на посаді начальника сектору мобілізаційної роботи. Згідно наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Про введення в дію оновленої організаційної структури РСП «Київцентраеро» №9 від 08 січня 2020 року на підставі наказу Украероруху від 26 грудня 2019 року №1120 «Про введення в дію оновленої організаційної структури та штатного розпису керівного складу Украероруху» з 03 лютого 2020 року введено в дію оновлену організаційну структуру регіонального структурного підрозділу «Київцентраеро» (а.с.35). 17 лютого 2020 року [PERSON] було вручено попередження про скорочення посади начальника сектору мобілізаційної роботи (а.с.38), а також запропонований перелік вакантних посад по Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України станом на 17 лютого 2020 року (а.с.39-54). На підставі наказу в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №427/о від 17 квітня 2020 року (а.с.21) [PERSON] було звільнено з роботи з 21 квітня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У відповідності до ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. З переліку вакантних посад вбачається, що посада начальника сектору мобілізаційної роботи станом на 17 лютого 2020 року була вакантною (а.с.42). Зі змісту заяви [PERSON] від 21 лютого 2020 року (а.с.57) вбачається, що позивач виявив бажання бути переведеним на вакантну посаду начальника сектору мобілізаційної роботи. Однак, зі змісту листа Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 31 березня 2020 року вбачається, що адміністративний директор [PERSON] відхилив кандидатуру позивача у зв`язку з тим, що преважне право на зайняття вищевказаної посади має кандидат, який має більший досвід за напрямом мобілізаційної роботи та більший стаж роботи в Украерорусі (а.с.58). В подальшому позивач звернувся до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з листом №1-23-1/26/20 від 07 квітня 2021 року, яким надав інформацію щодо досвіду роботи за напрямом мобілізаційної роботи та вказав на підстави, щодо переважного права на залишення на роботі (а.с.59-60). 06 травня 2020 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України надало відповідь на лист [PERSON] від 07 квітня 2020 року (а.с.61). Зі змісту якого вбачається, що його заява на працевлаштування залишена без реалізації. З огляду на те, що посада начальника сектору мобілізаційної роботи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, яку обіймав [PERSON] була збережена та не була скороченою, відповідно до штатного розпису, який введено в дію з 03 лютого 2020 року та з метою відновлення законності та порушеного права позивача на працю належить визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №427/0 від 17 квітня 2020 року та поновити [PERSON] на посаді начальника сектору мобілізаційної роботи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 22 квітня 2020 року. Згідно з ч.1, ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Зі змісту довідки про середньоденну заробітну плату від 21 квітня 2020 року №4321-100 (а.с.22) вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 2077 гривень 88 копійок. Період часу вимушеного прогулу позивача з 22 квітня 2020 року по 26 березня 2021 року становив 236 робочих днів. З огляду на це суд вважає, що з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2020 року по 26 березня 2021 року в розмірі 490 379 гривень 68 копійок (2077,88 х 236). Разом з цим, вимога щодо стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Враховуючи, що судом встановлено порушення трудових прав позивача, що призвело до втрати ним роботи та моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 5000 гривень морального відшкодування. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1, п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» складає 6635 гривень 40 копійок.

Outcome: partial