Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

До Червонозаводського районного суду м. Харкова позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.09.1994 року у Палаці урочистих подій «Жовтневий» м. Харкова, актовий запис №843 від 24.09.1994 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.12.2020 року до досягнення дитиною [PERSON] повноліття; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з [PERSON] аліментів у межах суми виплати за один місяць; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 840,80 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він та відповідачка зареєстрували шлюб 24.09.1994 року за актовим записом №843, свідоцтво про укладення шлюбу видане у Палаці урочистих подій «Жовтневий» м. Харкова. Від шлюбу у сторін народились доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачкою, донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем та знаходиться на його повному утриманні. Як зазначив позивач, він зі свого боку прикладає усі зусилля для забезпечення потреб дитини, але їх не вистачає для повного забезпечення потреб доньки. На протязі останніх двох років сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося , що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставала донька, що тяжко впливає на психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та їх доньці душевні страждання, за взаємною згодою позивач та відповідачка припинили спілкування та побудову сімейних відносин, та домовилися, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з позивачем, на підставі вищевикладеного позивач просить суд задовольнити пред`явлені вимоги у повному обсязі. Ухвалою судді від 10.12.2020 року прийнято справу до свого провадження призначено розгляд підготовчого засідання у справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі позовні вимоги стосовно розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнає у повному обсязі. Дослідивши письмові докази у справі, вбачається, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 24.09.1994 року за актовим записом №843, свідоцтво про укладення шлюбу видане у Палаці урочистих подій «Жовтневий» м. Харкова. За час перебування у шлюбі у сторін народились доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження дитини. Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна зі сторін не вважає можливим збереження сім`ї. За таких обставин вбачається, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Як встановлено судом донька [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем, що сторонами в ході розгляду не заперечувалось з огляду на зміст позовної заяви та визнання відповідачем цих обставин. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що відповідачка будучи матір`ю дитини, матеріальну допомогу на її утримання не надає, тим самим не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. У відповідності до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Чинним законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов`язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв`язку між батьками й дитиною (кровний зв`язок між батьками та дитиною або зв`язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. У відповідності до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з 09 грудня 2020 року. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення та наведені положення Закону, а також виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останнього полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, суд вважає необхідним присудити стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.12.2020 року до досягнення дитиною [PERSON] повноліття. Визначаючи вказаний розмір аліментів, суд враховує стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у відповідача іншої повнолітньої дитини, та інші обставини, що мають істотне значення та визнання позову відповідачем. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатною жінкою. Відомостей про незадовільний стан її здоров`я суду не надано. Окрім того, у суду відсутні дані про те, що на утриманні відповідачки знаходяться інші особи, які в силу закону потребують її матеріальної підтримки. З огляду на викладене та враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, вбачається, що позов в частині стягнення з відповідача аліментів також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 840 грн. 80 підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом задоволено вимогу про розірвання шлюбу, судові витрати у вигляді сплати судового збору за цю вимогу у розмірі 840 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved