Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Заявник 10 квітня 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даною заявою (а.с.11-3), в якій посилаючись на викладені обставини просить встановити факт постійного проживання та реєстрації (прописки) за адресою: [ADDRESS] , з 03.12.1991 року по 31.10.2003 року. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що займається приватизацією кімнати [ADDRESS] , маючи відповідний ордер на зайняття кімнати та інші необхідні документи. Задля здійснення приватизації йому необхідно надати відповідному органу довідку з минулих місць реєстрації. Але отримати вказану довідку заявник не має можливості, оскільки до 14.11.2008 року проживав в с.Амурське Красногвардійського району Автономної Республіки Крим, територія якої на теперішній час не підконтрольна Україні. Ухвалою суду від 11 квітня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.17). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним відповідно до ст.ст. 128-129 ЦПК України. Заявник в судове засідання не з`явився. Його представник за довіреністю адвокат Черкавський Ю.С. до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги заяви підтримує та просить задовольнити (а.с.25). Заінтересована особа Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. У задоволенні заяви просить відмовити (а.с.33). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно роз`яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31\~березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», із змінами та доповненнями, у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Кодексу про шлюб і сім`ю України, Сімейного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру на житлову площу у гуртожитку №4 від 10.12.2008 року Кучеров отримав у користування квартиру [ADDRESS] (а.с.11,12). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5), починаючи з 11.12.2008 року (а.с.12). [PERSON] народився у батьків [PERSON] та [PERSON] , в м. Бекабад Узбекистан (а.с.27). Вирішуючи питання про встановлення юридичного факту суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Крім того, згідно до положень ст. 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюють у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення. Зважаючи на викладене та на надані докази суд приходить до висновку, що заявником не доведено, що в період з 03.12.1991 року по 31.10.2003 року він проживав та був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Крім того, заявником не надано доказів того, що він не має іншої можливості одержати довідку із зазначенням відомостей щодо проживання та реєстрації за вказаною вище адресою. Не доведено жодними достатніми та допустимими доказами мети задля якої необхідно встановити факт, який заявник просить встановити. Згідно ч.1. ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заявником не надано суду доказів того, що в нього існують складнощі в отриманні довідки, що підтверджує факт його постійного проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] в період з 03.12.1991 року по 31.10.2003 року, у зв`язку з чим, вимоги заявника є необґрунтованими, безпідставними, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховуючи положення ч.7\~ст.294 ЦПК України, приходить висновку, що сплачений заявником судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed