Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом Білоцерківського національного аграрного університету до [PERSON] про стягнення боргу за проживання в гуртожитку та виселення з гуртожитку. Позов мотивовано тим, що Тульчинський коледж ветеринарної медицини є структурним підрозділом Білоцерківського національного аграрного університету, для проживання студентів позивач має гуртожиток, розташований, за адресою: вул. Миколи Леонтовича, 176, м. Тульчин Вінницька область. Так, відповідачу згідно договорів № 23 від 30.05.2014, № 31 від 04.06.2015, № 5 від 29.04.2016, на умовах оренди надано у користування кімнату у вказаному гуртожитку. Однак, останній своєчасно та у повному обсязі орендну плату не сплатив, у звязку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 7607,28 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з листами про необхідність погашення заборгованості та виселення з займаної ним кімнати, однак останній вказані вимоги позивача не виконав. Від подальшого укладення договору на проживання у гуртожитку [PERSON] відмовляється, заборгованість не погашає як і не бажає у добровільному порядку виселятися з приміщення гуртожитку. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 7607,28 грн. та виселити його з кімнати у гуртожитку, за адресою: вул. Миколи Леонтовича, 176, м. Тульчин Вінницька область. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує і на його задоволенні наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча своєчасно належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і відомостей про причину своєї неявки до суду не надав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно договору № 23 від 30.05.2014, позивач надав [PERSON] у користування строком на один рік до 01.06.2015 надано кімнату у гуртожитку, за адресою: вул. [PERSON] (Леніна), 176, м. Тульчин Вінницька область, відповідно умов якого відповідач узяв на себе зобовязання щодо сплати коштів за проживання у розмірі 200 грн. щомісячно, а також витрат на електроенергію (а.с. 6). Крім того, в подальшому згідно інших договорів за № 31 від 04.06.2015 та № 5 від 29.04.2016, відповідачу у користування надавалася кімната у вказаному гуртожитку, а саме у строк до 01.06.2016, та з 29.04.2016 01.06.2017, зі сплатою щомісячної плати у розмірі 320 грн. та витрат на електроенергію (а.с. 7 8). У відповідності до довідки за № 01-15/302 від 08.08.2017, виданої Білоцерківським національним аграрним університетом, у [PERSON] наявна заборгованість за період з 01.01.2015 01.06.2017, на загальну суму 7607,28 грн., яка складається з заборгованості з плати за проживання у гуртожитку 5239 грн., заборгованості з оплати електроенергії 2368,28 грн. (а.с. 14), зазначені обставини також підтверджуються розрахунком заборгованості (а.с. 15). Згідно повідомлень № 01-15/464 від 07.11.2016, № 01-15/198 від 28.05.2017, позивач повідомляв відповідачу про необхідність погашення заборгованості за проживання і спожиту електроенергію, а також виселення з кімнати гуртожитку (а.с. 10, 13). Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. На підставі ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов'язаний припиняється виконанням, проведеним належним чином. Нормами ст. 610 ЦК України, визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до п. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Частиною 1 ст. 810 ЦК України, визначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ч. 3 ст. 815 ЦК України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Нормами ч. 1, 3 ст. 820 ЦК України, передбачено, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Пунктами 2.2 договорів № 23 від 30.05.2014 і № 31 від 04.06.2015, передбачено, що плата вноситься наймачем за електроенергію та прожитий місяць на рахунок у банку не пізніше 25 числа поточного місяця, а згідно п. 2.1, 2.5 договору № 5 від 29.04.2016, плата за проживання вноситься наймачем до 5 числа відповідного місяця, разом з платою за електроенергію. Також, п. 3.1.4 вказаного договору встановлено, що наймодавець має право: розірвати в односторонньому порядку договір у разі несплати за проживання у гуртожитку за два і більше місяці. Позивач свої зобовязання за договорами виконав, надавши відповідачу у користування кімнату у гуртожитку, за адресою: вул. [PERSON] (Леніна), 176, м. Тульчин Вінницька область, в той час, як останній порушив взяті на себе зобовязання, оскільки своєчасно та у повному обсязі, відповідно до умов договорів не вносив щомісячну плату, а також не сплачував кошти за спожиту електроенергію, внаслідок чого виникла заборгованість на загальну суму 7607,28 грн. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. 1 ст. 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, пунктом 3 частини 2 цієї ж статті, визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Згідно розяснень викладених у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними із позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Норми ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України, гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, оскільки строк дії договору № 5 від 29.04.2016, сплив 01.06.2017, новий договір щодо найму кімнати гуртожитку сторони не уклали, відповідач порушив зобовязання покладені на нього договорами укладеними з позивачем, будь-яких доказів на спростування доводів позивача, відповідач не надав, а тому суд вважає, що зазначені обставини свідчать про відсутність у [PERSON] правових підстав для подальшого користування приміщенням гуртожитку, у звязку з чим, вимоги позивача щодо його виселення та стягнення заборгованості є правомірними, а відтак існують і достатні правові підстави для задоволення позову у заявлених ним межах. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору на суму 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved