Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

до суду звернулася [PERSON] з позовною заявою, згідно якої вона просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що вона є власником вказаного житлового будинку на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Панюшкіним М.К. Відповідач - [PERSON] є її онуком. Він був зареєстрований в зазначеному будинку, але у 2012 році він виїхав на заробітки спочатку до Росії, а потім повернувся в Україну, але де саме онук зараз проживає їй невідомо. Від нього вже давно немає ніякої звістки, забрав усі належні йому речі з будинку та не має мети повернутися до м. Бахмут, він фактично не проживає в будинку вже біля п'яти років. Те, що на теперішній час в будинку зареєстрований відповідач, порушує її права як власника, крім того перешкоджає оформити субсидію, а тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування будинком. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяви, згідно яких просили розглядати справу за їх відсутності, наполягали на задоволені позовних вимог та не заперечувала проти винесення заочного рішення(а.с.59,60). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 15.07.1968 року, посвідченого нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори Панюшкіним М.К., зареєстровано за № 570, [PERSON] продав, а [PERSON] купила одноповерховий, вкритий шифером, дерев'яний будинок, житловою площею 26,78 квадратних метрів, з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] Згідно технічного паспорту на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], виданого комунальним підприємством «Артемівське бюро технічної інвентаризації» від 26.03.2007 року, [PERSON] є власником зазначеного будинку(а.с.14-17). Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 15.05.2017 року, яка видана [PERSON], [INFO], Головою квартального комітету № 34, за адресою : [ADDRESS] до складу сім'ї входять 6 осіб та зареєстровані за вказаною адресою [PERSON], [INFO] - власник, [PERSON], [INFO] - чоловік, [PERSON], [INFO] - донька; [PERSON], [INFO] - онука; [PERSON], [INFO] - онук; [PERSON], [INFO] - правнучка (а.с.57). Згідно акту про не проживання від 15.05.2017 року, виданого Головою квартального комітету № 34, встановили комісією у складі [PERSON], [PERSON] та склали акт, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] але фактично за вказаною адресою не проживає з вересня 2012 року (а.с.58). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області полковника поліції Попова Ю.В. від 4.10.2017 року № 23595/201/01-2017, згідно оліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області громадянин [PERSON], [INFO], щодо чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до будинку за адресою: [ADDRESS] Згідно листа виконуючого обов'язки головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» [PERSON] від 5.10.2017 року № 5028, громадянин [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: [ADDRESS] за період 2014 - 2017 на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, медична допомога вдома не надавалась, на психіатричному обліку не перебуває, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня та за даними архіву не числиться(а.с.55). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2012 року, ним не користується, відповідач [PERSON] витрати, пов'язані з оплатою будинку та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]

Outcome: approved