Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

До суду надійшла заява КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР з приводу примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог представник заявника вказав, що [PERSON] перебуває під наглядом лікаря психіатра з 1990 року з діагнозом: шизофренія параноїдна форма, безперервна течія, параноїчний синдром. Рішенням Довгинцівської районної ради м. Кривого Рогу від 23.12.1998 року, над [PERSON] призначений опікун [PERSON] Відповідно до рішення ЛКК № 1136 від 07.08.2017 року комісія лікарів - психіатрів рекомендувала стаціонарне лікування в примусовому порядку. У судовому засіданні представник заявника КЗ «КПНД» ДОР Воїн О. М. та лікар-психіатр Бецун Н. В., підтримали заяву, пославшись на викладені в ній обставини та просили її задовольнити. [PERSON] не заперечувала з приводу примусового лікування. Опікун [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти госпіталізації для проходження лікування. Заслухавши сторони, думку прокурора, який просить задовольнити заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: [ADDRESS]. Перебуває під наглядом лікаря-психіатра з 1990 року, з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервна течія, параноїчний синдром. Відповідно до рішення Довгинцівської районної ради м. Кривого Рогу від 23.12.1998 року, над [PERSON] призначений опікун [PERSON] [PERSON] неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні в психіатричних стаціонарах. Стан [PERSON] погіршився, згідно заяви опікуна від 07.08.2017 р. вона стала роздратована, проявляє агресію до оточуючих, погрожує опікуну розправою. [PERSON], [INFO] року оглянута комісією лікарів-психіатрів диспансеру, яка дійшла висновку що [PERSON] страждає на тяжке психічне захворюванням у вигляді: шизофренії, параноїдна форма, безперервний тип течії, параноїчний синдром, виражений змішаний тип дефекту, потребує лікування лише в умовах стаціонару. Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Стаття 13 зазначеного Закону вказує, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Частиною другою вказаної статті встановлено, що госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Однак, вказане положення рішенням Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 року, яке є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними). Та визначено такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що «стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, разом із статтями 2, 3 та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи» (пункт 30 рішення у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 3 жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури,встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: «за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є «психічнохворою». Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу» (пункт 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved