Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

До суду з позовом звернулася [PERSON] до Новомиргородського районного будинку культури про поновленні на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, вказавши, що вона являється інвалідом третьої групи загального захворювання. З 01.12.2007 року вона працювала- контролером дискотеки Новомиргородського районного будинку культури, тобто була офіційно працевлаштована, про що зазначено у трудовій книжці та отримувала заробітну плату у розмірі 0,5 ставки від середньомісячної заробітної плати. Проте, у 2013 році дискотеку відмінили, припинили виплату заробітної плати і директор Новомиргородського РБК Барановська Валентина Василівна усно повідомила про те, що на той час роботи не буде, проте вона не зазначила, що звільняє з посади та відповідно до ст. 49-2 КЗпІІ про наступне вивільнення працівників її особисто не попередила. До 21.08.2015 року вона не знала, що її звільнили з роботи. Та коли 21.08.2015 року звернулася до відповідача директор Барановська В.В. повідомила її, що вона була звільнена у відповідності до наказу № 4 від 14.04.2013 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та відповідно віддала їй її трудову книжку. Вважає, що відповідачем порушенні її трудові права та посилаючись на норми чинного законодавства просила суд визнати незаконними дій Барановської Валентини Василівни щодо її звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, поновити її на роботі в Новомиргородському РБК на посаді -контролера дискотеки Новомиргородського районного будинку культури, стягнути з Новомиргородського РБК в особі директора Барановської Валентини Василівни на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня її звільнення, а саме з 14.04.2013 року в сумі 17 833 гривень та моральну шкоду у розмірі 8000 гривень. Позивач в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши вищевказані пояснення та вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню за такими обставинами. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що у відповідності до наказу № 1 від 04 січня 2011 року [PERSON] призначено на посаду контролера дискотеки «Ритм» Новомиргородського районного будинку культури на спец рахунок на 0,5 ставки. У зв'язку з відсутністю рентабельності роботи вказаної дискотеки керівництвом Новомиргородського районного будинку культури було прийнято рішення про призупинення роботи дискотеки та звільнення працівників, у тому числі позивача по справі [PERSON], що підтверджується копією наказу за № 2 від 14 червня 2013 року без зазначення причин та підстав звільнення. Як вбачається з пояснень представника відповідача у травні 2013 року вона запросила до себе в кабінет всіх працівників дискотеки та попередила їх усно про наступне звільнення у зв'язку з відсутністю рентабельності дискотеки та її закриттям, що крім вищевказаного підтверджено в судовому засіданні допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який працював на дискотеці спільно з позивачкою та разом з нею був звільнений. У зв'язку з чим суд критично ставиться до пояснень позивача, що їй не було відомо про наступне звільнення працівників. Як вбачається з трудової книжки позивача останню було звільнено з посади контролера дискотеки «Ритм» Новомиргородського районного будинку культури згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України у відповідності до наказу № 2 від 14.04.2013 року. Представник відповідача в судовому засіданні визнала факт, що нею на порушення вимог ст. 48 КЗпП України та п.п. 2.3, 2,4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок» (зі змінами та доповненнями), затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України та Міністерством соціального захисту населення України за № 58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція) здійснено помилково запис щодо дати звільнення позивача хоча фактично [PERSON] звільнена у відповідності до наказу № 2 від 14 червня 2013 року, що підтверджується оригіналом вказаного наказу та не заперечувалося позивачкою у ході судового розгляду у справі, оскільки остання після виявлення представником відповідача вказаного факту відмовилася надавати трудову книжку для здійснення відповідних виправлень у ній. У відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами України трудових спорів» (зі змінами та доповненнями, далі Постанова) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП ( 322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що позивач своєї згоди на звільнення за згодою сторін, чи за іншими підставами не давала, відповідно не писала будь яких письмових заяв про намір звільнитися із роботи, отже підстави для звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України у Новомиргородському районному будинку культури були відсутні. У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенним до неї записом про звільнення (ч. 5 п. 4.1. Інструкції). Частиною 4 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з пояснень позивача трудову книжку на руки вона отримала лише 21 серпня 2015 року коли сама прийшла до представника відповідача з'ясувати про місце своєї роботи та наявність її трудової книжки. Вказане було визнано представником відповідача в ході судового розгляду у справі та сумніву у суду щодо достовірності не викликає. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки сторонами по справі в судовому засіданні визнано факт отримання позивачкою своєї трудової книжки у відповідача лише 21 серпня 2015 року вказана обставина безспірно встановлена у ході судового розгляду у справі та не підлягає доказуванню. Разом з тим у відповідності до статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п.4. Постанови встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що трудову книжку позивач у представника відповідача отримала 21 серпня 2015 року, а до суду [PERSON] звернулася лише 20 жовтня 2015 року, тобто майже через два місяці з моменту отримання нею трудової книжки відповідно позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. В ході судового розгляду у справі позивачем не ставилося питання про поновлення судом строків звернення до суду. За таких обставин, суд прийшов до безсумнівного висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Outcome: approved