Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Заступника Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері В.Лузан, звернувся 23.12.2013 року в суд з цим позовом інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси, до відповідача [PERSON], вказуючи, що відповідно до статті 10 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань, є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до наведених вимог законів Міністерство оборони України здійснює централізоване керівництво військовими частинами і установами, до числа яких відноситься квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, який відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», є суб'єктом господарської діяльності, яка утримується за рахунок коштів Державного бюджету України, веде відокремлене господарство, має самостійний баланс доходів та видатків, а також окремі рахунки в банківських установах. Відповідно до статі 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, підприємств і організацій Збройних Сил України, а порядок використання земель оборони встановлюється Законом. На розвиток наведеної норми Земельного кодексу України виданий Закон України «Про використання земель оборони» статтею 2 якого встановлено, що військові частини та установи зобов'язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного законодавства. Водночас, статтею 4 цього ж Закону визначений порядок використання земель оборони в господарських цілях. Порушення порядку використання земельних ділянок, виділених для потреб оборони, а також об'єктів нерухомості, що перебувають у державній власності спричиняє шкоду Міністерству оборони України, а звідси - інтересам держави. Проведеною прокурорською перевіркою встановлені обставини, які є підставою для представництва прокурором у суді інтересів держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, у формі звернення до суду з цим позовом та участі у його розгляді. Необхідність представництва викликана наступними обставинами. Відповідно до Державного акту на право постійного користування землею Б № 032255 Котовській квартирно-експлуатаційною частині у 1986 році, правонаступником якої наразі є квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси (далі -КЕВ м. Одеси), було надано для потреб оборони у постійне та безоплатне користування земельні ділянки загальною площею 387,3 гектарів, розташовані вмісті Котовськ Одеської області, до складу яких, також, входить земельна ділянка площею 343,89 га, на якій розташоване військове містечко [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 77, 84 Земельного кодексу України вказані земельні ділянки відносяться до земель оборони, які надані для розміщення і постійної діяльності військових частин та формувань Збройних Сил України та не підлягають передачі до комунальної та приватної власності. Водночас, громадянка [PERSON] протиправно, самовільно зайняла частину земельної ділянки, площею 8,405 кв. м., на території військового містечка [ADDRESS] та за відсутності відповідних дозволів самовільно побудувала капітальну будівлю (сарай) розміром 2 05х 4,1 м. В ході проведення прокурорської перевірки громадянка [PERSON] пояснила, що вказана будівля (сарай) належить їй, проте правовстановлюючих документів на неї вона не має. Зазначені дії [PERSON] щодо будівництва сараю на земельній ділянці, що належить на праві постійного користування КЕВ м.Одеси є незаконними та протиправними з огляду на наступне. Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це праве володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановлення строку. Відповідно до статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, самостійно господарювати на земельній ділянці; на відшкодування збитків, у випадках передбачених законом; споруджувати виробничі та інші 6удівлі і споруди. Порушені права землекористувача підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою вилучення земельної ділянка у випадках, передбачених цим Кодексом, припинення діяльності державних чи комунальна підприємств, установ та організацій, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Як встановлено перевіркою, КЕВ м.Одеси від права постійного користування земельною ділянкою військового містечка [ADDRESS] не відмовлявся, будь-які рішення щодо вилучення зазначеної земельної ділянки органами державної влади та місцевого самоврядування з постійного користування КЕВ м. Одеси не приймалися. Крім цього. КЕВ м. Одеси будь-яких дозволів на здійснення будівництва на земельній ділянці військового містечка [NUMBER], не надавала. Таким чином, громадянка [PERSON] всупереч вище наведених вимог чинного законодавства протиправне, самовільно захопила та на цей час незаконно володіє і використовує частину земельної ділянки площею 8,405 км. м., наданої в постійне користування КЕВ м. Одоси, за адресою, [ADDRESS]. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист права громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених під час незаконного використання ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будівлі, здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки. Просив ухвалити рішення суду, яким зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 8,405 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. та знести за власний рахунок самочинну збудовану капітальну будівлю з фундаментом площею 8,405 кв.м. (222,05х4,1), що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Старший прокурор Одеської прокуратори з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Додурич С.В., у ході судового розгляду справи на позові наполягав у повному обсязі. Відповідач громадянка України [PERSON], [INFO], яка проживає у [ADDRESS] позов не визнала у повному обсязі. Суду пояснювала, що проживає в двокімнатні квартирі [ADDRESS] з кінця 80-х років. Будинок чотирьохквартирний, одноповерховий. Всі квартири в будинку приватизовані. Оскільки в будинку було пічне опалення то свого часу квартиронаймачам цього будинку були надані державні сараї які знаходились неподалік цього будинку для зберігання дров та вугілля. У зв'язку із будівництвом державою нових об'єктів ці сараї в кінці 80-х років були знесені та з дозволу командира гарнізону їй було надано дозвіл на будівництво для цих цілей нового сараюй на прибудинкові земельні ділянці. Однак відповідні дозвільні документи у неї не збереглись. Більше 30 років вона володіє цим сараєм. Ніяких претензій до неї ніхто з жильців будинку чи міськвиконкому з цього приводу не пред'являє. При приватизації квартири, через юридичну необізнаність, упустила питання внесення сараю до плану квартири. Тому на цей час у неї на сарай не має ніяких правовстановлюючих документів. Через спір який виник щодо іншого сараю співвласника, інспектор ДАБК заодно підняв питання і по її сараю, як об'єкту так званої самочинної забудови. Її заява до міськвиконкому про узаконення сараю на цей час не розглядається до вирішення цього позову у суді. Оскільки проживання у квартирі без сараю є проблематичним із-за побутових питань та зважаючи на те, що цей сарай нікому не заважає, просила у позові відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління архітектури та земельних відносин Котовської міської ради, в особі за довіреністю Морозова С.В., в ході судового розгляду справи пояснював, що спірний сарай знаходиться в межах прибудинкової земельної ділянки. Працівники управління згідно заяви позивача на узаконення забудови підготовили з цього приводу відповідні документи. Ніяких претензій з боку жильців цього будинку чи міськвиконкому до відповідача з приводу спірного сараю не існує. Вислухавши сторони та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Спір між сторонами витікає із земельних правовідносин та регулюється відповідними нормам Земельного кодексу України, законами та нормативно-правовими актами прийнятими у відповідності до вказаного кодексу. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно положення ст.18 ( Склад земель) ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. Зокрема, ст.19 ЗК України визначає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Статтями 38,39 ЗК України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Таким чином твердження прокурора, що спірна земельна ділянка площею 8,405 кв.м. відноситься до земель оборони є бездоказовим. Як свідчить з матеріалів справи житловий фонд військового містечка №1 м.Котовська було передано до комунальної власність територіальної громади м.Котовську в 2003 році, що підтверджується рішенням Котовської міської ради від 18.03.2003 року №53-ХХ1У «Про надання згоди на передачу до комунальної власності житлового фонду та комунальних об'єктів військового містечка» (а.с.47), Акту приймання передачі до комунальної власності житлового фонду та комунальних об'єктів військового містечка№1 Котовського гарнізону (а.с.48-50) та додатку до акту приймання Опис №1 будівель житлового фонду та комунальних споруд…(а.с.51-53) Згідно цих документів вбачається, що будинок в якому заходиться квартира відповідача перейшов у комунальну власність міста. Відповідно до положень земельного кодексу України, чинного на момент цієї передачі, зокрема ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином суд вважає, що прибудинкові земельні ділянки з моменту передачі житла у комунальну власність міста перейшли у віддання органу місцевого самоврядування, в особі Котовської міської ради. Аналогічне витікає із змісту ст.83 ЗК України, яка чітко визначає, що у комунальній власності перебувають земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Як вбачається з матеріалів справи позивач із своєю дочкою [PERSON] в порядку приватизації є власниками квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 03.12.2002 року (а.с.39) Згідно рішення Котовської міської ради від 19.10.2011 року №145-У1 «Про затвердження площ прибудинкових територій багатоквартирних житлових будинків комунальної власності м.Котовська» (а.с.45) та з Додатком до нього (а.с.37-38), за багатоквартирним будинком [ADDRESS] закріплена прибудинкова земельна ділянка площею - 2367,00 кв.м. Згідно ч.5 ст.10 ЗК України користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку і на умовах, передбачених Земельним кодексом України. Одночасно у відповідності до положень ст.42 ЗК України у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Відповідно до схеми прибудинкової території житлового будинку БОС [ADDRESS] (а.с.46) та Плану-схеми техпаспорту позивача на квартиру (а.с.40) вбачається, що самочинно збудований сарай під літ. «В» знаходиться в межах цієї прибудинкової земельної ділянки. На підставі вищезаначеного, та зважаючи на те, що співвласники житлового будинку БОС [ADDRESS] не створили об'єднання власників будинку, відповідно суд вважає, що лише Котовська міська рада враві ставити питання щодо звільнення відповідачем самовільно зайнятої земельної ділянки. Згідно приписів ст.3 ЦПК України право на звернення особи до суду виникає у разі необхідності захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки позивач не довів обставин того, що відповідач не порушила права, свободи чи інтереси Держави, в особі Міністерства Оборони України у земельних правовідносинах, підстав для задоволення цього позову суд не вбачає. У звязку з відмовою у позові у повному обсязі понесені позивачем судові витрати по справі суд у відповідностті до ч.1 ст.88 ЦПК України відносить на його рахунок.

Outcome: dismissed