Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

До суду надійшов зазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що 25 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей: син - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Рішенням Троїцького районного суду від 03.10.2016 шлюб розірвано. У період перебування в шлюбі, а саме у 2007 році, ними було набуто у власність житловий будинок, загальною площею приблизно 43 м.кв., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будинок було придбано за 10000 грн. Право власності встановлено рішенням Троїцького районного суду. Беручи до уваги інтереси двох малолітніх дітей ,які проживають з позивачем, остання просить відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй 2/3 житлового будинку. Ухвалою суду від 07 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали суду від 19 листопада 2019 року провадження у справі зупинене до вирішення кримінального провадження №12019130590000134 від 06 червня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. 24 грудня 2020 року провадження у справі поновлено. Позивач у судовому засіданні змінила позовні вимоги та надала згоду на виділення їй Ѕ частки спільного майна та визнання права власності на зазначену частку, про що склала відповідну заяву. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи без участі його представника та погодився з позицією позивача про поділ спільного майна у розмірі по Ѕ частині. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом було встановлено, що дійсно 25 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом реєстрації актів цивільного стану Троїцького райуправління юстиції Луганської області було зареєстровано шлюб під актовим записом № 59, який розірвано на підставі рішення Троїцького районного суду Луганської області від 03.10.2016, справа №433/1711/16-ц (а.с.8). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 24.07.2018 (а.с.10) та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 19 липня 2012 року (а.с.7). Діти проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Троїцької селищної ради Троїцького району Луганської області № 2765 від 24.07.2018 (а.с.11). У період шлюбу, позивачем та відповідачем було набуто у власність житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок належить відповідачу на праві приватної власності на підставі рішення Троїцького районного суду Луганської області від 13.06.2008, справа №2-580/08 (а.с.38), що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно №19842286 від 11.08.2008 (а.с.39). Позивач зазначає, що будинок було придбано за спільні кошти у розмірі 10000 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За змістом ст. 69, 70 СК України, ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, закон визначає підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та розмір їх часток при поділі майна. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.22 зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, враховуючи інтереси сторін щодо поділу спірного майна подружжя, суд вважає, що вищезазначене майно має бути розподіллено між сторонами саме вказаним вище способом, так як такий розподіл за викладених у позові обставин є доцільним та буде цілком задовольняти інтереси сторін, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру у сумі 704 грн 80 коп., згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та у відповідності до ст. 63, 69, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України, п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 5-13, 76-81, 89, 141-142, 158, 206,211, 258-259, 265, 272 ЦПК України, суд,

Outcome: approved