Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

До Чечельницького районного суду Вінницької області області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивач в позові посилається на те, що з 1991 року по 1994 рік його мати [PERSON] проживала із [PERSON] без реєстрації шлюбу в с. Ольгопіль у його власному будинку по вул. Жовтневій (теперішня Молодіжна),19. 31 травня 1994 року [PERSON] помер. Відповідно до заповіту житловий будинок заповів відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] Як спадкоємці вони не вчиняли дій, що свідчать про прийняття спадщини, передбачених ст. 549 ЦК України 1963 року та відповідно до ч.2 ст. 553 ЦК України 1963 року вважаються такими, що відмовилися від прийняття спадщини. У вказаному будинку позивач проживає з 1996 року, а офіційно зареєстрований з 04 вересня 1997 року, а з 2006 року є головою вказаного домогосподарства, провів капітальний ремонт будинку, виготовив технічну документацію та проживає в ньому на даний час, у зв'язку із чим вважає, що має право на визнання права власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю. Позивач в судовому засіданні просить задовільнити позовні вимоги в повному обсязі по мотивах зазначений в позовній заяві, оскільки іншим шляхом визнати право власності на вказаний будинок він не може. Відповідачка [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог, просить визнати за нею право власності на вказаний будинок. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову, покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст. 12 ч. 3, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в судовому засіданні встановлено, згідно заповіту, посвідченого 01 лютого 1994 року секретарем Ольгопільської сільської ради Чечельницького району Вінницької області [PERSON]І, зареєстрованого в реєстрі за № 3, [PERSON] заповів належний йому жилий будинок з господарськими побудовами, який знаходиться за адресою: с. Ольгопіль, по вул. Жовтневій (теперішня Молодіжна),19, своєму синові [PERSON] та співмешканці [PERSON] (а.с. 6). Отже позивачу було відомо щодо власників спірного нерухомого майна. Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що «ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним». Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З огляду положення ст. ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що мають юридичне значення і підлягають доведенню. З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, що не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, або на майно, що придбано добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. За змістом роз'яснень пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON], яка просила в судовому засіданні визнати за нею право власності на спірний будинок, протягом строку на який посилається позивач, що він безпреривно володів будинком, проживала в ньому з 1991 року по даний час, за виключенням періоду з 14.03.2002 року по 09.02.2004 року, протягом яких доглядала за хворою матір'ю в сусідньому селі с. Демівка Чечельницького району Вінницької області, що підтверджується випискою з погосподарської книги Ольгопольської сільської ради № 6, особовий рахунок № 422 і не заперечується сторонами. З огляду на вище викладене суд приходить до висновку, що позивачем відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за ним права власності на спірне майно на підставі ст. 344 ЦК України. Позивач знав, що володіє чужою річчю. Крім того, [PERSON] та [PERSON] не зверталися до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини, а отже, у суду не має доказів, що на своє майно спадкоємці за заповітом не претендують. Таким чином слід зазначити, що докази та обставини, на які посилається позивач в позовній заяві не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд відмовляє в позові в повному обсязі. Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі суд залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed