Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

До суду надійшла позовна Деревянка до ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» про захист прав споживачів, в якрму він просить визнати недійсними п.п. 1,4, 1.4.1, 1.4.2, 1.5.2, 2.2.2.2, 3.5 Договору позики від 11.11.2020р. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 13.11.2020 року між сторонами був підписаний договір позики № 3724003674-1047049 строком на 30 днів до 12.12.2020 року на суму 2000 грн. Вважає, що підписаний договір суперечить вимогам законодавства про захист прав споживачів з таких підстав. Розміри плати за користування кредитом, визначені договором за користування коштами не відповідають нормам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно ч. 1 якої продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Так, зазначає, сплата позикодавцю за кредитним договором винагороди (п. 1.4.) та комісії за обслуговування позики (п.1.4.1., 1.4.2.) не передбачена цивільним законодавством. Крім цього договір передбачає сплату процентів за користування коштами у розмірі 2,1 % щоденно (п. 1.5.1.) та додаткових процентів у розмірі 6,1 % за неправомірне користування коштами та штрафу (п. 1.5.2.), тобто фактично сплату процентів, пені та штрафу одночасно. Також, зазначає, що надання послуги надіслання платних повідомлень про актуальний стан заборгованості суперечить Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив (а.с. 17-18). Відповідач, будучи повідомленим про розгляд справи за адресою реєстрації, відзиву не подав. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 13.11.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ» та [PERSON] було укладено договір позики № 3724003674-1047049 в електронному вигляді (а.с. 4-13). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У розумінні Закону України«Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа, зокрема і електронного підпису, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ст.ст. 5, 6). Тобто, наявність електронних підписів сторін у спірному договорі підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. При цьому, важливою складовою є те, щоб електронний договір містив всі істотні умови для відповідного виду договору. За положеннями ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.ст. 1046, 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Враховуючи викладене, вбачається, що істотними умовами договору позики є: сума позики; розмір відсотків (або безпроцентний характер позики); строк повернення. Так, згідно з п. 1.1. укладеного сторонами договору Позичкодавець надає Позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 2000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобовязується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою зазначені у п. 1.5. цього Договору. Позика надається за вирахуванням комісії, вказаної в п. 1.4 Договору, з суми, що підлягає одержанню Позичальником у користування, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] . Загальна сума позики за весь період її складає 3418 грн. Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута до 12.12.2020 року (п. 1.3.). Як вбачається з позовної заяви, позивач не оспорює факту виконання відповідачем умов договору позики щодо надання йому грошових коштів, які не були повернуті у визначений строк, як передбачено договором. Згідно договору сторони дійшли згоди щодо сплати: одноразової комісії у розмірі 2,5 % від суми позики, але не менше 100 грн. (п. 1.4.), комісії за обслуговування позики - 0.10 % від суми позики щоденно (п.п. 1.4.1.), комісії за обслуговування особистого кабінету Позичальника - 10.00 грн. за тиждень, яка нараховується з другого дня після отримання позики та до дня її повернення (п.п. 1.4.2). Пунктом 1.5. обумовлено нарахування відсотків. Так, протягом строку позики розмір відсотків за правомірне користування коштами складає 2.10 % від суми позики щоденно (п.п. 1.5.1). У випадку неповернення всієї суми позики в строк здійснюється нарахування процентів за неправомірне користування позикою у розмірі 2.10 % від суми неповернутої позики за кожен день прострочення, що складає 766.5 % річних. При цьому, зазначено, що такі проценти нараховуються у відповідності до ст. 625 ЦК України (п.п. 1.5.2) Додатково до основних процентів, Позичальник зобовязаний сплатити 4.00 % за неправомірне викристання коштів від суми позики за кожен день прострочення з першого дня прострочення. В разі прострочення сплати заборгованості за кредитним договором більше ніж на 30 днів додаткові відсотки збільшується на 2 % (п.п. 1.5.2.). Згідно п.п. 1.5.4. орієнтовна реальна річна процентра ставка складає 829,00 %. За умовами п. 3.2. строк та проценти за користування позикою та нарахування процентів за цим договором обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою. В разі прострочення заборгованості більше ніж на 61 днів, Позичальник зобов`язується сплатити штраф у розмірі половини (50 %) суми кредиту (п. 4.3.). Згідно з п. 1.6. Договору позика надається на споживчі цілі. Сума позики може бути використана позичальником для будь-якої мети, що не заборонена цим договором або чинним законодавством України. Деталізована інформація щодо визначення сукупної вартості позики при нарахуванні відсотків за правомірне використання коштів у відповідності до п. 1.5.1 Договору зазначена у Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору. Враховуючи зазначене позивач вважає, що такий договір суперечить вимогам Закону України про захист прав споживачів» та просить визнати недійсними пункти 1.4., 1.4.1.,1.4.2.,1.5.2.,2.2.2.2., та 3.5. вказаного договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (постанова Верховного суду України від 25.12.2013 року в справі № 6-94цс13). За вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, позивач у позові зазначив, що відповідачем як субєктом господарювання використовувалася нечесна підприємницька практика, яка полягала у ненаданні у спосіб передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» відповідної інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Разом з тим, при розгляді справи було встановлено, що оспорюваний договір укладений в електронній формі, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства, зі змісту якого вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме зазначено: суму позики, строк надання коштів, порядок повернення позики, нарахування та сплата процентів, підстави та розмір відповідальності за порушення умов договору позики, а також інші договірні умови. При цьому, позивач погодився на укладення договору саме з такими умовами, про що свідчить підписання ним вказаного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти. Без здійснення необхідних дій, визначенихЗаконом України «Про електронну комерцію», оспорюваний договір між сторонами не був би укладеним. Таким чином, суд не вбачає обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору позики зазначеним вище вимогам, а доводи позивача щодо здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики не доведені та до того ж спростовуються змістом самого договору. Слід також звернути увагу, що у п. 7.2 Договору чітко вказано, що уклавши цей Договір Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, текст яких розміщено на Сайті Позикодавця. Також Законом України «Про захист прав споживачів» та п.п. 1.8.1 спірного Договору визначено право позичальника протягом 14 календарних днів з дня укладення Договору відмовитися від нього до закінчення строку дії за умов, що ним визначені. Проте, позивач таким правом не скористався. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має гуртуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Суд звертає увагу на ту обставину, що незалежно від виконання фінансовою установою вимог щодо надання усієї необхідної інформації про умови надання позики, відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону України «Про захист прав споживачів» не повинно бути включено до несправедливих умов. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів). Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Проаналізувавши положення п. 1.5.2 спірного договору в частині розміру відсотків за кожен день прострочення, що складає 766.5 % річних, а також додаткових 4 %, які збільшуються на 2 % у випадку прострочення сплати заборгованості за кредитним договором більше ніж на 30 днів, суд вважає, що попри те, що умови спірного договору були обумовлені сторонами та погодженні позивачем, вказані положення договору є несправедливими та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальникові, як споживачу послуг, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) у разі невиконання/неналежного виконання зобов`язань за договором позики, що є порушенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13. Крім того, з огляду на приписи ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 п.п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про визнання пункту 1.5.2 спірного договору позики недійсним, оскільки визначений в ньому розмір процентів є завищеним, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Викладене узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року (справа № 132/1006/19). До того ж, в будь-якому випадку повернення коштів з відсотками, здійснюється в межах строку кредитування. Строк кредитування за договором позики становив 30 днів, що не опорюється сторонами. Згідно з роз`ясненнями, що викладені в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України та іншим нормативно-правовим актам. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Визнання недійсними вказаних умов договору не впливає на дійсність решти його умов. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання недійсним п. 1.5.2 Договору, як такого, що не відповідає закону. З урахуванням часткового задоволення позову стягненню з відповдача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 454 грн.

Outcome: partial