Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3, місцезнаходження: м.Одеса, вул. Черняховського, 6, в інтересах держави в особі Одеської міської ради, місцезнаходження: м.Одеса, думська площа, 1, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , про визнання недійсними угод, скасування записів про право власності. Як вбачається із заявлених вимог позивач просить: - визнати договір купівлі-продажу житлового приміщення мансарди площею 1550,1 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , від 21.01.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений ПНОМНО Білоусовою Н.В. за №61, недійсним; - визнати договір купівлі-продажу житлового приміщення мансарди площею 1550,1 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , від 13.02.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений ПНОМНО Білоусовою Н.В. за №303, недійсним; - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис №18992115 про право власності [PERSON] на житлове приміщення мансарди площею 1550,1 кв.м.. розташоване у будинку [ADDRESS] ; - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис №12981375 про право власності [PERSON] на житлове приміщення мансарди площею 1550,1 кв.м.. розташоване у будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.05.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними угод, скасування записів про право власності, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року закрито підготовче провадження по вказаній справі, та призначено до судового розгляду по суті. Представник Одеської місцевої прокуратури №3 та представник Одеської міської ради - в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Станом на 19.09.2019 року відповідачами відзиву до суду не подано. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. ст. 12,13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом за клопотанням учасників провадження. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справі не є обов`язком суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення , ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Приморською районною суду м. Одеси від 12.07.2017 року у справі № 1522/19282/12 позов Департаменту комунальної власності ОМР задоволено частково, витребувано нежитлове приміщення горища, загальною площею 1651.9 кв.м. яке знаходиться у будинку [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності ОМР, виселено [PERSON] з нежитловою приміщенняя горища, площею 1651.9 кв.м., яке знаходиться у будинку [ADDRESS] . Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирань, збереження, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. При цьому ч. 3 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» встановлено, що суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Так, згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою апеляційного суду Одеської області від 16.07.19 року рішення Приморською районною суду м. Одеси від 12.07.2017 року у справі № 1522/19282/12 залишено без змін. Під час виконання вищевказаного рішення та згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2017 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , за останнім зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - житлове приміщення мансарди, площею 1550.1 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] набув право власності на зазначений об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2016 року, укладеного між ним та [PERSON] У договорі від 21.01.2016 року зазначено, що вказане житлове приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1/2003-00841, зареєстрованого на Регіональній товарній біржі 20.03.2003 року за реєстраційним № 1/2003-00841, зареєстрованого Одеським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 21.04.2003 року за № 285. З договору купівлі-продажу № 1/2003-00841, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що зазначене приміщення належало продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на підставі розпорядження ПРА ОМР від 16.02.2001 року № 46 та зареєстрованого Одеським МБТІ від 05.03.2001 року під № 285. Проте, листом від 30.05.2018 року № 2085-11.1-31 Департамент архівної справи та діловодства ОМР повідомив, що за 2001 рік розпоряджень під № 46 за датою 16.02.2001 року не зареєстровано. Зареєстроване розпорядження ПРА ОМР від 23.01.2001 року № 46 «Про відчуження частки житла неповнолітніх [PERSON] , 1987 р.н., і [PERSON] , 1988 р.н. Крім того, листом від 15.05.2018 року № 3624-04/153 КП «БТІ» ОМР повідомило, що відсутня реєстрація в архіві підприємства інвентаризаційної справи нежилого приміщення мансарди площею 1550,1 кв. м. по [ADDRESS] та реєстрації права власності цього об`єкту. З листа від 22.05.2018 року № 4173-04/165 КП «БТІ» ОМР вбачається, що права власності на об`єкти нерухомого майна в м. Одесі за [PERSON] у КП «БТІ» ОМР не зареєстровані та не були зареєстровані. Також, з листа від 05.07.2018 року № 4525-04/174 КП «БТІ» ОМР вбачається, що за [PERSON] у комунальному підприємстві право власності на нерухоме майно у м. Одесі не зареєстроване та раніше не було зареєстроване. Таким чином, договір купівлі-продажу № 1/2003-00841, укладений між [PERSON] та [PERSON] , має ознаки підробки. Крім того, державна реєстрація права власності на спірний об`єкт за [PERSON] відсутня. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [PERSON] у встановленому законом порядку право власності на спірне нежитлове приміщення не набував, а право власності інших осіб за угодами на це нежитлове приміщення похідне від законності набуття права власності первісним власником. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу товару та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Оскільки [PERSON] фактично ніколи не був власником спірного майна та неправомірно набув право власності на нього, то й послідуючі дії, пов`язані з реєстрацією права власності на майно та його продажем, є незаконними. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочинну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. На підставі рішення реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Полякова М.О. № 36844740 від 31.08.2017 року право власності на зазначене приміщення зареєстроване за територіальною громадою м. Одеси на підставі рішення суду від 12.07.2017 року по справі № 1522/19282/12. Реєстрація права власності на приміщення мансарди площею 1550,1 кв.м. по [ADDRESS] порушує права власника спірного майна - Одеської міської ради, оскільки на одне приміщення фактично існує дві реєстрації права власності за різними власниками. Статті 13, 41 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України гарантують рівність прав усіх суб`єктів права на захист своєї власності, так само гарантують право власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися майном, що йому належить. Право власності є абсолютним правом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.06.2015 року у справі №907/544/14, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно приписам ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 232 ЦК України також встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. У свою черг ч. ч. 1 та 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться у тому числі на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; Як встановлено ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної зокрема в Постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Відповідно до частин 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом (ст. 321 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільний кодекс України не містить застережень, що позивачем може бути лише сторона в правочині. Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції, ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. ст. 215, 216 ЦК України). Спірними договорами порушується право власності держави на приміщення та здійснюються перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні цією власністю, що є підставою для визнання таких договорів недійсними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Таким чином, суд надавши оцінку всім доказам, наявним в матеріалах справи приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з наданого платіжного доручення від 10.04.2019 року (а.с. 2), платіжного доручення від 06.05.2019 року (а.с.41), платіжного доручення від 29.05.2019 року (а.с.57) позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 95772 грн. 11 коп., 3 842 грн. 00 коп, та 960,50 грн., що підлягає відшкодуванню, при цьому суд враховує роз`яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. №39 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Outcome: approved