Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Заявник [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що вона народилась [INFO] у м.Кемерово Кемеровської області. Її мати [PERSON] належить до німецької національності, її бабуся та дідусь були німцями за походженням. Заявник та її родина до сьогодні шанують німецькі традиції. Підтримуючи зв'язок зі своїм народом, заявник продовжує навчання в університеті ім.Гете у м.Києві. Як зазначено у заяві, заявник прагне відновити та зберегти етнічне походження свого роду відповідно до ЗУ «Про національні меншини», а тому вона звернулась до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт її приналежності до національності «німка». В судове засідання представник заявника [PERSON] не з'явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутність. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі їхнього представника і прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність заявника, представника заявника та представника заінтересованої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON], національність - німець, та [PERSON], національність - німка (а.с.11). 12.11.1957 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], в зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.42). [INFO] народилась заявник [PERSON] Відповідно до свідоцтва про народження від 04.07.1961 року, її батьками є: батько [PERSON], національність - росіянин, мати - [PERSON], національність - німка (а.с.10). Згідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Як роз'яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, для встановлення факту необхідна наявність певних умов, серед яких: встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Частиною 2 статті 256 ЦПК визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, враховуючи походження матері заявника, яка має німецьке походження, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про встановлення факту того, що заявник є німкою за національністю, а тому задовольняє дану заяву. На підставі викладеного,

Outcome: approved