Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] до [PERSON] з позовом про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову вона вказала, що 11 вересня 2013 року вона дала в борг відповідачеві 2221 гривню, які він зобов'язався повернути частинами кожного місяця с 15 до 20 числа кожного місяця в розмірі від 200 до 400 гривень. Під час передачі коштів вони уклали письмову розписку від 11 вересня 2013 року . 20 жовтня 2013 року відповідач повернув їй 200 гривень і з того часу боржник більше грошей не сплачував. Сума боргу на момент звернення до суду складає 2021 гривня. Позивачка вважає, що відповідач зобов'язаний повернути їй суму боргу з урахуванням 3% річних від суми боргу та з урахуванням індексу інфляції за 16 місяців прострочення зобов'язання. Суду надані відповідні розрахунки. Відповідач добровільно не виконує зобов'язання тому позивачка змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. На підставі ст.ст. 526,610-612,625,1046,1049,1050 ЦК України позивачка прохає задовольнити її позов. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву про слухання справи в її відсутність, прохає позов задовольнити повністю. Відповідач також не з'явився в судове засідання надав заяву в якій вказав, що позов визнав в сумі зазначеної у розписки, прохає справу слухати в його відсутність. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з оглядом на наступні обставини. Судом встановлено, що сторони перебувають у цивільно-правових правовідносинах урегульованих договором позики. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Судом встановлено, що 11 вересня 2013 року позивачка позичила в борг відповідачеві 2221 гривню, які він зобов'язався повернути частинами кожного місяця с 15 до 20 числа кожного місяця в розмірі від 200 до 400 гривень до закінчення виплат. Під час передачі коштів вони уклали письмову розписку від 11 вересня 2013 року. 20 жовтня 2013 року відповідач повернув 200 гривень і з того часу боржник більше грошей не сплачував. Передача грошей підтверджується письмовою розпискою, яку власноручно написав відповідач про те, що він зобов'язується повернути позивачці вказані кошти в розстрочку по 200-400 гривень з 15 по 20 число кожного місяця до погашення суми боргу. В даній розписці сторонами не був оговорений строк повернення боргу, не визначена дата до якої кошти були передані в користування відповідачеві. В матеріалах справи відсутні докази коли саме ( в який час) позивачка звернулась до відповідача про повернення суми боргу і з якого часу після її звернення слід вважати, що відповідач порушив строк виконання вимоги. Через вказані обставини у суду відсутні підстави вважати, що відповідач не виконав своє зобов'язання щодо повернення позики, у встановлений договором чи законом строк. Прострочення необхідно розглядати як порушення обов'язку передати певну річ, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, вчинити інші дії у передбачений договором чи в інший розумний строк після виникнення зобов'язання. Прострочення є негативним проявом порушення зобов'язання, що полягає у бездіяльності боржника. Прострочення виконання створює для боржника додаткові обов'язки, що забезпечують кредитору певні переваги порівняно з тим результатом, який він має за основною вимогою. Внаслідок прострочення первісні обов'язки боржника розширюються, а основний зміст первісного зобов'язання залишається чинним. Прострочення розглядається як юридичний склад, що є підставою для зміни правовідносин. При цьому складовими прострочення є такі юридичні факти: наявність між сторонами договірних відносин; настання строку виконання зобов'язання; невиконання стороною зобов'язання у строк. Прострочення боржника (ст. 612 ЦК) має місце у випадку, коли він не приступив до виконання зобов'язання або коли не виконав його у встановлений договором чи законом строк. Прострочення боржника поділяється на прострочення виконання зобов'язання передати річ, виконати роботу, надати послугу та прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно із ч. 2 ст. 625, ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, постільки відповідач не брав на себе зобов'язання погасити борг до визначеного часу або події, частину боргу він сплатив, прострочення виконання грошового зобов'язання з боку відповідача не відбулося і саме тому суд прийшов до висновку, що позивачкою безпідставно нараховані на суму боргу 3% річних - 80гривент 84 копійки та суми індексу інфляції за 16 місяців - 1166 гривень. Позивачка, при розрахунку суми не повернутого боргу, допустила арифметичну помилку, вказавши, що їй повернуто 200 гривень відповідачем вона прохає повернути борг в сумі 2221 гривні без урахування повернених коштів в сумі 200 гривень. Враховуючі вказану помилку суд вважає, що позов підлягає задоволенню саме в сумі 2021 гривня, в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити через безпідставне нарахування вказаних сум. Договір позики це один із видів зобовязань, спрямованих на передачу майна. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є реальним, одностороннім, відплатним або безоплатним. Це означає, що він набуває чинності тільки після передачі майна, всі обовязки покладені лише на позичальника і у визначених законом випадках договір позики може бути як оплатним, так і безоплатним. Предметом договору позики є речі, визначені родовими ознаками, та грошові кошти. Субєктами позики є будь-які фізичні та юридичні особи. Договір позики, як і кредитний договір (та й договір банківського вкладу), оформлює єдині за своєю економічною природою відносини. Відмінності між ними полягають переважно в тому, що кредитором за кредитним договором виступають банки та інші фінансові установи, а позикодавцем за договором позики можуть бути будь-які фізичні та юридичні особи. Таким чином, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦКУ: якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії . Договір позики укладається як в усній, так і в письмовій формі. У ЦК України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦКУ). Отже, з положення закону вбачається, що проста письмова форма обовязкова для договору позики, тільки коли позикодавець юридична особа, а також в усіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір. Закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї з них договір може бути нотаріально посвідчений. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 213 ЦПК України вказує, що Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При зверненні до суду позивачка був сплачений судового збір в сумі 551,20 гривень і тому суд на підставі ст. 88 ЦПК України, вважає за необхідне всі судові витрати стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial