Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернулось Головне управління Національної поліції в Черкаській області з позовом до [PERSON] про стягнення надмірно сплачених грошових коштів. Позовна заява підписана представником позивача [PERSON] Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області № 1 о\\с від 07.11.2015 року [PERSON] було призначено на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області. Відповідно до\~п.2\~п.3\~статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, а за кожний повний календарний рік служби в поліції, після досягнення пятирічного стажу служби в поліції, поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більше пятнадцяти календарних днів. На момент надання відповідачу відпустки його вислуга становила 16 років 06 місяців та 18 днів і відповідно до ЗУ «Про Національну поліцію» він набув право на тридцяти денну основну оплачувану відпустку та на додаткову щорічну відпустку. Згідно п.4 ст.93 ЗУ «Про Національну поліцію» тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліцію обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби. На момент відпустки відповідач набув законного права на чергову щорічну оплачувану відпустку терміном тридцять сім днів за 2018 рік. Позивачем подано рапорт на надання частини чергової щорічної відпустки на двадцять діб з 01.01.2018 року. Наказом ГУНП в Черкаській області №374 о\\с від 29.12.2018 року [PERSON] надано частину щорічної чергової основної відпустки за 2018 рік на 22 доби з 01.01.2018 року по 22.01.2018 року (з урахуванням 2 святкових днів), підстава - рапорт [PERSON] від 21.12.2018 року. В подальшому, під час несення служби та виконання службових обовязків [PERSON] безпосереднім начальником позивача - начальником Уманського ВП ГУНП в Черкаській області підполковником поліції [PERSON] 01.03.2018 року підготовлено подання щодо звільнення зі служби в поліції позивача за п.6 ч.1 ст.77 (у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до наказу ГУНП в Черкаській області №568 від 01.03.2018 року та подання Уманського ВП ГУНП в Черкаській області наказом ГУНП в Черкаській області №77 о\\с від 01.03.2018 року [PERSON] - старшого лейтенанта поліції, оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Уманського ВП ГУНП в Черкаській області звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 (у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) ЗУ «Про Національну поліцію». В свою чергу, Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Черкаській області, відповідно до ст.21, ст.23 Закону України «Про відпустки» [PERSON] було нараховано та виплачено грошове забезпечення за березень 2018 року. Згідно ст.22 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган проводить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Враховуючи той факт, що відповідач не відпрацював весь 2018 рік, а частину чергової основної щорічної відпустки за 2018 рік відбув у кількості 20 діб, то в нього перед ГУНП в Черкаській області виникла заборгованість. Проведеним аналізом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Черкаській області встановлено, що при розрахунку із звільненим зі служби в поліції [PERSON], який був звільнений 01.03.2018 року наказом №77 о\\с, який до Управління фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку надійшов 03.03.2016 року, тобто у між виплатний період, з нього необхідно було утримати грошове забезпечення за 15 днів надмірно нарахованої відпустки в сумі 2068,33 грн. Оскільки грошове забезпечення за березень місяць відповідачу було виплачено 30.03.2016 року, інших зобовязань фінансового характеру, з яких можливе проведення відрахування, в ГУНП перед відповідачем не має, тобто бухгалтерія не мала змоги покрити вказану заборгованість із заробітної плати працівника. На прохання керівника [PERSON] в Черкаській області відшкодувати заборгованість в добровільному порядку та внести грошові кошти до каси установи, або перерахувати на розрахунковий рахунок позивача [PERSON] відмовився. За таких обставин, вважають за необхідне стягнути з [PERSON], надмірно сплачені кошти за 15 днів надмірно нарахованої відпустки в сумі 2068,33 грн. Просили стягнути з [PERSON] на користь ГУНП в Черкаській області кошти в сумі 2068,33 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1700,00 грн. Ухвалою судді від 16 жовтня 2018 року у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також розяснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або предявити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Розгляд справи був призначений на 15.11.2018 року без виклику сторін. Скориставшись своїм правом, відповідач у строк, визначений суддею, подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги, заявлені в позовній заяві, не визнає в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначено Позивачем у своїй позовній заяві - станом на момент відпустки, відповідачем було набуто законне право на чергову щорічну оплачувану відпустку терміном тридцять сім днів за 2018 рік. У період з 01.01.2018 року по 22.01.2018 року, з урахуванням 2-х святкових днів (01.01.2018 року та 07.01.2018 року), відповідачем було відбуто частину щорічної оплачуваної відпустки терміном двадцять днів. Відповідно до ч.1 ст.21 ЗУ «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Відповідно до ст.22 ЗУ «Про відпустки» чітко зазначено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, являється незрозумілим, на підставі якого нормативно - правового акту Позивачем було вирішено, що він має право на стягнення з відповідача будь-яких грошових коштів за відпустку, оскільки відповідачем не було відбуто відпустку повної тривалості. Також, неможливо встановити, чому Позивачем зазначено, що відповідно до ст.21, 23 ЗУ «Про відпустки», відповідачу було нараховано та виплачено грошове забезпечення за березень 2018 року, оскільки ст.21 ЗУ «Про відпустки» чітко передбачено, що заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку, тобто нарахування та виплата грошових коштів у березні місяці за відпустку у січні місяці, являється законодавчо неможливою. Вважає, що необхідно також зазначити, що відповідач взагалі ніяких грошових коштів за відпустку від Позивача не отримував (що підтверджується відсутністю у доданих до позовної заяви документах, які б підтверджували нарахування відповідачу таких грошових коштів та їх реальне отримання). На думку відповідача неправомірність вимог Позивача, підтверджується також і тим, що в самій позовній заяві зазначається: «Проведеним аналізом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Черкаській області встановлено, що при розрахунку із звільненим зі служби в поліції [PERSON] який був звільнений 01.03.2018 року наказом №77 о/с, який до Управління фінансового забезпечення і бухгалтерського забезпечення надійшов 03.03.2016 року, тобто у між виплатний період, з нього необхідно було утримати грошове забезпечення за 15 днів надмірно нарахованої відпустки в сумі 2068,33 грн. Оскільки грошове забезпечення за березень місяць відповідачу було виплачено 30.03.2016 року, інших зобовязань фінансового характеру, з яких можливе проведення відрахування, в ГУНП перед відповідачем не має, тобто бухгалтерія не мала змоги покрити вказану заборгованість із заробітної плати працівника. На прохання керівника [PERSON] в Черкаській області відшкодувати заборгованість в добровільному порядку та внести грошові кошти до каси установи, або перерахувати на розрахунковий рахунок позивача [PERSON] відмовився». Тобто аналізуючи вищевикладені факти зазначені Позивачем у своїй позовній заяві, необхідно звернути увагу на наступне: 1) позивачем не додано жодного доказу про те, що керівник [PERSON] в Черкаській області взагалі хоча б один раз звертався до відповідача із проханням погасити яку-небудь заборгованість; 2) позивачем не зазначено яким чином наказ №77 о/с від 01.03.2018 року «Про звільнення [PERSON]М.», надійшов до [PERSON] в Черкаській області у 2016 році; 3) позивачем не зазначено, яким чином до суті позову має відношення нарахування відповідачу грошового забезпечення за березень місяць - 30.03.2016 року, оскільки звільнений він лише у 2018 році; 4) якщо враховувати те, що - як зазначено Позивачем наказ про звільнення відповідача до [PERSON] в Черкаській області, надійшов 03.03.2016 року, а розрахунок з відповідачем було проведено 30.03.2016 року, то незрозуміло чому Позивач зазначає, що неможливо було провести відрахування, оскільки зі слів Позивача, між днем, коли [PERSON] в Черкаській області стало відомо про звільнення відповідача та розрахунком минув термін у 27 днів. Відповідно до вимог пункту першого ч. 1 ст. 1215 ЦК У країни не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Оскільки Позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, тому вважає, що у задоволенні позовних вимог Головного управління Національної поліції в Черкаській області про стягнення надміру виплачених грошових коштів слід відмовити. Ухвалою судді від 15 листопада 2018 року продовжено строк розгляду справи до 17 грудня 2018 року, так як не пройшли строки, визначені суддею в ухвалі про відкриття провадження у справі, для надання позивачем відповіді на відзив відповідача. 26.11.2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій позивач зазначає лише про механічні помилки, допущені при зазначенні дат у позовній заяві, а також звертає увагу суду на те, що порядок нарахування виплати грошового забезпечення поліцейським врегульовано наказом МВС України №260 від 06.04.2016 року. Позовну заяву підтримують, просять задовольнити. Ухвалою судді від 17 грудня 2018 року продовжено строк розгляду справи до 29 грудня 2018 року, так як у судді були відсутні відомості про отримання відповідачем копії відповіді позивача на відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом ГУНП в Черкаській області № 1 о\\с від 07.11.2015 року [PERSON] було призначено на посаду оперуповноваженого Уманського відділу поліції ГУНП в Черкаській області. Наказом ГУНП в Черкаській області №374 о\\с від 29.12.2017 року [PERSON] надано частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2018 рік на 22 доби з 01.01.2018 року по 22.01.2018 року, підстава - рапорт [PERSON] від 21.12.2017 року. Відповідно до наказу ГУНП в Черкаській області №77 о/с від 01.03.2018 року [PERSON] звільнено зі служби в поліції. Згідно доповідної записки начальника УФЗБО № 248/29/01-2018 від 03.04.2018 року [PERSON] звільнено зі служби в поліції наказом ГУНП від 01.03.2018 року №77 о/с. Даним наказом передбачено утримання з [PERSON] грошового забезпечення за 15 днів надмірно нарахованої щорічної чергової основної відпустки за фактично відпрацьований час в 2018 році в сумі 2599,95 грн. За місяць звільнення [PERSON] було здійснено нарахування грошового забезпечення за фактично відпрацьований час в березні 2018 року в сумі 531,62 грн. та здійснено відповідне утримання, різниця складає 2068,33 грн. Згідно довідки №231 від 20.04.2018 року, складеного начальником [PERSON] в Черкаській області, за березень 2018 року [PERSON] було нараховано: посадовий оклад 77,42 грн, оклад за спец.звання 51,61 грн, надбавку за вислугу років 38,71 грн, індексацію 17,22 грн, надмірно нараховану відпустку «-2599,95» грн, компенсацію за невикористану відпустку 346,66 грн. Всього нараховано «-2068,33» грн. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві, встановив, що позивач не надав суду жодного доказу того, що відповідачу було здійснено виплату коштів, нарахування яких було проведено. Тобто, суд позбавлений можливості встановити, що відповідач дійсно отримав кошти, які з нього просить стягнути позивач. На вказану обставину звертав свою увагу відповідач у відзиві на позовну заяву, копія якої була направлена позивачу, проте у відповіді на відзив позивач взагалі не надав оцінку таким доводам відповідача, та не підтвердив доказами факт виплати коштів. Враховуючи те, що позивач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував виплату відповідачу спірних коштів, а суд не має права ґрунтувати судове рішення на припущеннях, тому позов задоволенню не підлягає. При цьому, суд не вбачає підстав для обґрунтування доведеності чи недоведеності інших обставин, на які посилається позивач, так як в даному випадку це не має значення без підтвердження факту виплат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed