Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

До суду надійшла заява КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР з приводу примусової госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог представник заявника вказав, що [PERSON] перебуває під наглядом лікаря психіатра з 23 липня 1998 року з діагнозом: шизофренія параноїдна форма. Неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. Відповідно до висновку ЛКК від 24.12.2016 року комісія лікарів - психіатрів рекомендувала стаціонарне лікування в примусовому порядку. У судовому засіданні представник заявника КЗ «КПНД» ДОР [PERSON] та лікар-психіатр [PERSON], підтримали заяву, пославшись на викладені в ній обставини та просили її задовольнити. [PERSON] заперечував з приводу примусового лікування. Опікун [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти госпіталізації для проходження лікування. Заслухавши сторони, думку прокурора, який просить задовольнити заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], перебуває під наглядом психіатра з 23 липня 1998 року. [PERSON], неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в диспансері. 23.12.16 року був госпіталізований у звязку з тим, що в клінічній картині шизофренії, параноїдної форми з безперервним типом перебігу спостерігається екзацербація галюцинаторно - параноїдної симптоматики з вербальними слуховими псевдо-галюцинаціями коментуючого, погрозливого та коментуючого характеру, під впливом яких став злобним, агресивним на адресу матері, вигнав її з дому, забрав мобільний телефон, у звязку з чим вона впродовж тижня ночує у сусідів, побив шифер на хаті у сусідів, погрожував спалити їхню домівку. 24.12.16 року оглянутий комісією лікарів-психіатрів диспансеру та відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» №1489- 111 від 22.02.2000р у звязку з госпіталізацією хворого до психіатричного закладу без його згоди, яка дійшла висновку, що [PERSON] страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїчної форми з галюцинаторно - параноїдним синдромом та потребує лікування в умовах стаціонару без його згоди. Відповідно до положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає\~\~ на\~\~ психічний\~\~ розлад,\~\~ може\~\~ бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або\~\~ лікування\~\~ можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні\~\~ життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Стаття 13 зазначеного Закону вказує, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною,\~\~ госпіталізується\~\~ до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Частиною другою вказаної статті встановлено, що госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Однак, вказане положення рішенням Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 року, яке є обовязковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними). Та визначено такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що «стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, разом із статтями 2, 3 та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її\~основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи» (пункт 30 рішення у справі «МакКей проти Сполученого Королівства» від 3 жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури,встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час\~законного\~затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5\~Конвенції, а саме: «за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є «психічнохворою». Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає обєктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обовязкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу» (пункт 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного та

Outcome: approved