Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

До суду звернулася позивач із позовом до [PERSON] та [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначено, що 16.10.2017 року помер її чоловік [PERSON]. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] та земельна ділянка площею 1,6500 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач як дружина, треті особи як діти, та відповідачі як онуки за правом представлення. Спадкодавець склав заповіт на користь своїх синів (третіх осіб), однак вони спадщину не прийняли. Позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, тому вважається такою, що прийняла спадщину. Позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, оскільки на момент смерті спадкодавця з ним за однією адресою були зареєстровані відповідачі, які фактично там не проживали, а також у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У зв'язку із тим, що відповідачі фактично спадщину після смерті [PERSON] не прийняли та із заявами про прийняття спадщини не зверталися, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] (з якого 1/2 частина як спільне майно подружжя та 1/2 частина в порядку спадкування за законом) та на земельну ділянку площею 1,6500 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Ухвалою суду від 05.06.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано копію спадкової справи. Ухвалою суду від 30.08.2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачі до судового засідання не з'явилися, причин неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місяцем проживання та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному вебсайті Судової влади). Відзив на позов не надано. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог не заперечують. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач із 16.09.1961 року перебувала у шлюбі із [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження. У позивача та [PERSON] народилося троє дітей - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про що свідчать відповідні свідоцтва про народження, про одруження та про розірвання шлюбу. Розпорядженням голови Оріхівської районної державної адміністрації від 25.05.2000 року № 487, оформлено право власності на житлові будинки згідно додатку № 1 та видано свідоцтва про право власності на житлові будинки згідно додатку № 1. У вказаному додатку, зокрема, зазначено [PERSON] та адресу будинку: [ADDRESS]. Згідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29.05.2000 року, виданого Оріхівською райдержадміністрацією, житловий будинок № [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.108). Згідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинний на час виникнення права власності на спірний будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, враховуючи положення ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, позивач є власником 1/2 частини вказаного будинку як частини спільного майна подружжя. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [PERSON] належить право власності на земельну ділянку площею 1,6500 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (а.с.31). [INFO] року [PERSON] померла (а.с.14). У [PERSON] було двоє дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] [PERSON] помер [INFO] року (а.с.8). Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку № [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 1,6500 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Димитрівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач як дружина, треті особи як діти, та відповідачі як онуки за правом представлення після смерті матері. Згідно даних спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON], із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася позивач. [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини. Позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, оскільки на момент смерті спадкодавця з ним за однією адресою були зареєстровані відповідачі, які фактично там не проживали, а також у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Як вбачається із довідки № 161 від 24.04.2018 року, виданої Комишуваською селищною радою, [PERSON] на момент смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. На день смерті [PERSON] разом із ним за вказаною адресою були зареєстровані: [PERSON] (позивач) та [PERSON], [PERSON] (відповідачі), однак [PERSON] та [PERSON] не проживають (а.с.19). Актом депутата Комишуваської селищної ради від 26.04.2018 року та комісією у складі депутата [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON] встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON], які за вказаною адресою не проживають вже кілька років, участі у веденні домогосподарства не приймають, матеріальної та фінансової допомоги на утримання будинку та сплати житлово-комунальних послуг не надавали і не надають (а.с.20). Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача. Приблизно три роки назад в будинку позивача та її померлого чоловіка проживали їх онуки (відповідачі у справі). На час смерті [PERSON] їх онуки з ними не проживали, на похороні їх також не було. За весь час цей час вона не бачила, щоб відповідачі навідувалися до позивача. Де відповідачі проживають свідок не знає, однак інколи бачить їх в селищі біля магазину. Підтвердила, що з 2015 року відповідачі не проживають за адресою мешкання позивача. Свідок [PERSON] також дав суду аналогічні пояснення, вказавши, що він також є сусідом позивача, його вікна виходять до її подвір'я, тому йому добре видно, хто проживає в будинку та хто приходить туди. Приблизно з 2015 року відповідачі не проживають в будинку позивача та її померлого чоловіка, при цьому вони не були на похоронах свого дідуся. Де проживають відповідачі, він не знає. Частиною першою ст. 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Виходячи із змісту наведених норм, поняття «постійне місце проживання», яким є житло, та поняття «постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини», яким є юридичний факт, є різними за правовим змістом, а тому при вирішенні питання прийняття спадщини згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України дослідженню та встановленню підлягає саме обставина (юридичний факт) постійного фактичного проживання спадкодавця та спадкоємця разом в певному місці проживання на час відкриття спадщини, з яким наведена норма права пов'язує появу спадкових правовідносин. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Положеннями ст. 2 зазначеного Закону визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Виходячи із вищевикладеного, вирішуючи питання про достатність доказів, суд приходить до висновку про те, що лише реєстрація місця проживання спадкоємців [PERSON] та [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини не може свідчити про прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Аналогічні висновки містяться, зокрема,в ухвалі Верховного Суду України від 03.11.2010 року в справі №6-7165св09, ухвалі Верховного Суду України від 11.03.2009 року у справі №6-27745св08. У відповідності до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] був зареєстрований та фактично по день смерті [INFO] року постійно проживав за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] постійно разом із спадкодавцем не проживали. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому, згідно із ч. 2 ст. 1270 ЦК України, якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту не прийняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. За правилами ч. 1 ст. 1272 ЦК України, - якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як встановлено судом, позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка спільним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а відповідачі із заявами про прийняття спадщини після померлого діда до нотаріуса не зверталися. Таким чином, відповідачі відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України є такими, що не прийняли спадщину після смерті [PERSON] Єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті чоловіка, є позивач [PERSON], якій нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved