Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про захист прав споживачів і стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 22.03.2017 позивач уклав договір фінансового лізингу за № 436 з ТОВ «Єврокар Україна», а згідно преамбули договору ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», який укладено представником [PERSON], яка діяла на підставі довіреності. У відповідності до умов договору [PERSON] сплатив відповідачу передоплату у сумі 34579,30 грн., в обмін на надання йому автомобіля у триденний строк з моменту сплати вказаних коштів. Однак, у вказаний строк відповідач не надав позивачу автомобіль, а тому [PERSON] почав телефонувати за контактними номерами відповідача, але на його дзвінки ніхто не відповів. У звязку з цим, позивач вирішив розірвати договір та 27.03.2017 надіслав відповідачеві відповідну заяву з вимогою повернути сплачені раніше кошти. В подальшому від ТОВ «Єврокар України» надійшло повідомлення, згідно якого договір розірвано, однак посилаючись на п. 12.1 ст. 12 договору відповідач відмовився повернути кошти, хоча зобовязаний повернути вказані кошти у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки договір укладено з відповідачем поза межами торгівельного або офісного приміщення останнього. Вказані дії відповідача змусили [PERSON] звернутися до суду з даним позовом, просить стягнути з ТОВ «Єврокар України» на свою користь грошові кошти у сумі 44676,37 грн., яка складається з сплачених позивачем коштів 34579,30 грн., банківської комісії 414,95 грн., неустойки за період з 25.04.2017 23.05.2017 за 30 днів прострочки повернення коштів 9682,12 грн. В подальшому позивач 18.09.2017 уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ТОВ «Єврокар України» на свою користь грошові кошти у сумі 87900,12 грн., яка складається з сплачених позивачем коштів 34579,30 грн., банківської комісії 414,95 грн., неустойки за період з 25.04.2017 25.09.2017 за 153 дні прострочки повернення коштів 52905,87 грн. Також, позивач надав суду письмові пояснення згідно яких договір між ним та відповідачем є укладеним поза межами торгівельного або офісного приміщення, оскільки місцезнаходження відповідача зареєстровано, за адресою: вул. Бориспільська, 7/169, м. Київ, в той час як приміщення у м. Вінниці де сторони уклали договір не зареєстровано, як місце розташування структурного підрозділу відповідача. Позивач у судове засідання не зявився, однак надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позов підтримує і просить його задовольнити. Представник ТОВ «Єврокар Україна» у судове засідання не зявився, однак на адресу суду надійшли заперечення у яких відповідач просить відмовити позивачеві у задоволенні позову у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю його вимог. Вказані заперечення відповідач мотивує наступним: на першій сторінці помилково вказано назву лізингодавця ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна», замість правильного ТОВ «Єврокар Україна», висновок позивача щодо укладення договору поза межами торгівельного або офісного приміщення відповідача не відповідає дійсності, так як приміщення у м. Вінниці належить відповідачеві згідно договору оренди та використовується для розміщення менеджерів. Крім того, відповідач вказав, що кошти сплачені позивачем є комісією за організацію договору, яка не підлягає поверненню відповідно до умов договору та відповідає вимогам чинного законодавства. В подальшому позивач надав додаткові письмові пояснення згідно яких відповідач жодним чином не довів належність йому приміщення у якому укладався договір у м. Вінниці, оскільки відомості про дане приміщення відсутні у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що ТОВ «Єврокар Україна» (на сторінці № 1 договору указано ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна, однак учасниками справи обставини щодо складу сторін договору не оспорювалися) і [PERSON] уклали договір фінансово лізингу за № 436 від 22.03.2017, предметом якого є автомобіль Nissan Qashqai XE 1.2 (а.с. 10 17). Крім того, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про надання йому автомобіля Nissan Qashqai LE 1.6 (а.с. 21). Згідно квитанції № N1BUF50760 від 22.03.2017, виданої АТ «[PERSON] [PERSON]», [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Єврокар Україна» грошові кошти на загальну суму 34579,30 грн., призначення: авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 436 від 22.03.2017 (а.с. 18). У відповідності до листа № 508 від 27.04.2017, на підставі заяви [PERSON] за № 92/330а від 31.03.2017, договір № 436 від 22.03.2017, розірвано, а сплачені кошти у сумі 34579,30 грн. зараховано як комісію за організацію договору, яка згідно пункту 9.6 вказаного договору не повертається (а.с. 20). Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. На підставі ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Частинами 3 та 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. З інформаційної довідки про юридичну особу вбачається, що ТОВ «Єврокар Україна» розташовано, за адресою: вул. Бориспільська, 7/169, м. Київ, та не має відокремлених підрозділів у інших містах (а.с. 58 - 63). Відтак твердження представника відповідача про те, що у м. Вінниці товариство має офісне приміщення, яке відповідає вимогам п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Зазначений висновок суду підтверджується також тим, що договір фактично укладений у м. Вінниці, що не заперечується та підтверджено відповідачем. Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 436 від 22.03.2017, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями відповідача, відтак зазначений договір підпадає під дію ч. 3, 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір фінансового лізингу № 436 від 22.03.2017 між ТОВ «Єврокар Україна» і [PERSON] укладено 22.03.2017. З вимогою про розірвання договору позивач звернувся до відповідача 27.03.2017, тобто у межах строку, передбаченого ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач відмовився повернути кошти сплачені позивачем посилаючись на умови договору. Відповідно до ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Відтак ТОВ «Єврокар Україна» повинна повернути позивачеві сплачені ним грошові кошти у сумі 34579,30 грн., а також має сплатити на його користь неустойку у розмірі 1 % суми сплаченої позивачем за кожен день прострочки повернення коштів. Повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути кошти позивач надіслав відповідачеві 27.03.2017, тридцяти денний строк протягом якого відповідач мав повернути позивачеві сплачені кошти, минув 26.04.2017, а з 26.04.2017 по день подання заяви про уточнення позовних вимог від 18.09.2017 (а.с. 54), минуло 146 днів. При цьому суд враховує, що у вказаній заяві позивач вимагає стягнути з відповідача неустойку за 153 дні, тобто по 25.09.2017, у звязку з чим, вимоги в частині стягнення неустойки можуть бути задоволені лише по 18.09.2017, день фактичного подання заяви про уточнення позовних вимог. Таким чином, оскільки 1 % від сплаченої позивачем відповідачеві суми 34579,30 грн. становить 345,79 грн., розмір неустойки з розрахунку на 146 днів прострочки дорівнює 50485,34 грн. У звязку з наведеним, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] та стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 85064,64 грн., до яких входять кошти сплачені на виконання договору - 34579,30 грн. і неустойка 50485,34 грн. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача у дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог 850,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial