Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся до суду з даним позовом, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати недійсним наказ [PERSON] управління Держземагентства у Київській області № КИ/3223755100:08:001/00017210 від 20.03.2014 року про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,7620 га для ведення особистого селянського господарства на території Рокитнянської селищної ради Київської області; скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень: № ?32818999 від 09.12.2016 року на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Рокитнянської селищної ради, площею 0,7082 га, з кадастровим номером ?3223755100:08:001:0047 за [PERSON] та № ?32815912 від 09.12.2016 року на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Рокитнянської селищної ради, площею 0,0538 га, з кадастровим номером ?3223755100:08:001:0048 за [PERSON]; стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір. В обґрунтування позову вказує, що наказом [PERSON] управління Держземагенства у Київській області № КИ/3223755100:08:001/00017210 від 20.03.2014 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,7620 га для ведення особистого селянського господарства на території Рокитнянської селищної ради Київської області. На підставі вказаного наказу [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,7620 га за № 20979295, зареєстроване 25.04.2014 року за № 1266013 для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3223755700:08:001:0035. Прийняття [PERSON] управлінням Держземагенства у Київській області зазначеного наказу та подальша видача свідоцтва на право власності на земельну ділянку здійснено з порушенням вимог чинного законодавства. Крім того, зазначає, що відповідачем вчинені незаконні дії щодо поділу спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223755100:08:001:0035 площею 0,7620 га на дві окремі земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Рокитнянської селищної ради: кадастровий номер земельної ділянки площею 0,7082 га - 3223755100:08:001:0047 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права власності) за № 32818999 від 09.12.2016), кадастровий номер земельної ділянки площею 0,0538 га 3223755100:08:001:0048 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права власності) за № 32815912 від 09.12.2016). В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що вивченням законності відведення у власність громадян земельних ділянок на території Рокитняської селищної ради Київської області стало відомо про виділення спірної земельної ділянки [PERSON] управлінням Держземагентства у Київській області на імя фізичної особи, яка частково являється землями водного фонду. Після чого відбувся поділ спірної земельної ділянки. Виділення та поділ земельної ділянки було проведено незаконно, чим порушені інтереси держави. Просив відновити порушені права держави у визначений позовом спосіб. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, проте подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Щодо вирішення даної справи покладається на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що [PERSON] не є спеціалістом у земельному чи водному праві, не є експертом-землевпорядником, а тому не знала і не могла знати де саме закінчується прибережна захисна смуга річки Рось, тим більше, що межі цієї захисної смуги не винесені в натурі на місцевості. В процесі отримання права власності на спірну земельну ділянку відповідачка повністю дотрималася процедури, встановленої Земельним кодексом України. Спеціалістами Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» був розроблений проект землеустрою, який в подальшому був погоджений і затверджений відповідно до вимог законодавства. Щодо поділу спірної земельної ділянки зазначає, що [PERSON] має необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі, правочин з поділу земельної ділянки спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Звертає увагу суду на те, що, на даний час, припинено право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3223755100:08:001:0048 площею 0,0538 га, яка нібито накладається на прибережну смугу. Відповідач державний реєстратор Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив, проте подав до суду заперечення в якому зазначив, що проти задоволення позову заперечує, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 3223755100:08:001:0035 площею 0,7620 га не мала жодних обтяжень, права власності на цю земельну ділянку [PERSON] ніхто не позбавляв. [PERSON], поділивши належну їй земельну ділянку реалізувала свої цивільні права. Разом з тим, вважає, що скасуванню новоутворених земельних ділянок повинне передувати визнання недійсним свідоцтва про право власності. Отже, рішення про державну реєстрацію новоутворених земельних ділянок відповідає закону. Також, державний реєстратор зазначив клопотання про слухання справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом [PERSON] управління Держземагенства у Київській області № КИ/3223755100:08:001/00017210 від 20.03.2014 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,7620 га (кадастровий номер 3223755100:08:001:0035) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Рокитнянської селищної ради Київської області. На підставі зазначеного наказу відповідачці [PERSON] оформлено свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,7620 га за № 20979295, видане 25.04.2014 Реєстраційною службою Рокитнянського районного управління юстиції для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером 3223755100:08:001:0035. В подальшому, на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, було здійснено реєстрацію прав земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на імя [PERSON] за № 5478936. Установлено, що прийняття [PERSON] управлінням Держземагенства у Київській області зазначеного вище наказу щодо передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, подальша видача свідоцтва про право власності на земельну ділянку здійснено з порушенням вимог чинного законодавства з огляду на наступні підстави. Так, відповідно до інформації землевпорядної організації ТОВ «Кагарлицький земельно-кадастровий центр» від 25.08.2016 року за № 67, а також відповідних картографічних матеріалів (схеми накладення земельних ділянок) земельна ділянка з кадастровим номером 322755100:08:001:0035 передана у власність частково (4,14 метрів) за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 50-ти метрової прибережної захисної смуги річки Рось, та, згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річки Рось від 22.08.2016 за № 238/02.1, у 2008-2016 роках меженний період був стабільним, тобто рівні води підтримувалися на сьогоднішніх значеннях, а тому, станом на 2013 рік (на момент розроблення документації із землеустрою та прийняття наказу) та 2016 рік, передана у власність земельна ділянка частково являється землями водного фонду. Крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 79470704 вбачається, що відповідачем вчинено дії щодо поділу спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223755100:08:001:0035 площею 0,7620 га на дві окремі земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Рокитнянської селищної ради Київської області: - кадастровий номер земельної ділянки площею 0,7082 га 3223755100:08:001:0047. Підставою виникнення права власності стали: заява про поділ земельної ділянки [PERSON], посвідчена 25.11.2016 приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 1207; [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3207903002016, виданий 08.12.2016 Відділом Держгеокадастру у Рокитнянському районі Київської області; свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 20979295, видане 25.04.2014 Реєстраційною службою Рокитнянського районного управління юстиції. На підставі вказаних документів, державним реєстратором Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області 01.12.2016 до Реєстру внесені відомості щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права власності) за № 32818999 від 09.12.2016 за [PERSON]; - кадастровий номер земельної ділянки площею 0,0538 га 3223755100:08:001:0048. Підставою виникнення права власності стали: заява про поділ земельної ділянки [PERSON], посвідчена 25.11.2016 приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 1207; [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-3207903002016, виданий 08.12.2016 Відділом Держгеокадастру у Рокитнянському районі Київської області; свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 20979295, видане 25.04.2014 Реєстраційною службою Рокитнянського районного управління юстиції. На підставі вказаних документів, державним реєстратором Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області 01.12.2016 до Реєстру внесені відомості щодо рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права власності) за № 32815912 від 09.12.2016 за [PERSON]. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Статтею 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Пунктом 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду. Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Зі змісту вказаних положень законодавства вбачається, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об'єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об'єктом. Згідно ст. 86 Водного кодексу України визначено вичерпний перелік робіт, що можуть проводитися на земельних ділянках дна річок. До цих робіт віднесено будівництво гідротехнічних споруд, поглиблення дна для судноплавства, видобуванням корисних копалин, прокладанням комунікацій, а також бурові та геологорозвідувальні роботи. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів 50 метрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. За ст.ст. 1, 20, 50, 54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою. Крім того, відповідно до п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Мінприроди України 05.11.2004 N 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може розцінюватись як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 50-метрову зону від урізу води. Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Відповідно ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво. З огляду на викладене, наказ [PERSON] управління Держземагентства у Київській області №КИ/3223755100:08:001/00017210 від 20.03.2014 року суперечить вимогам ст.ст. 58, 60, 61 Земельного кодексу України, ст. ст. 86, 88, 89 Водного кодексу України та підлягає визнанню недійсним. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об'єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 22.04.2015 у справі №6-52цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись судами України. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Крім того, відповідно до\~статті 188 Земельного кодексу України\~державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом. Відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»\~здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до\~Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України»\~є Держсільгоспінспекція України. Однак, згідно з абз. 7 п. 2\~Постанови Кабінету Міністрів України №442 від 10 вересня 2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», Державну інспекцію сільського господарства ліквідовано. Функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів покладено - на Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру. Проте, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015 № 15 у Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відсутні повноваження щодо звернення до суду. Відповідно до ч. 2\~ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Оскільки спірна земельна ділянка перебуває під особливою охороною держави, а передача її у власність регламентується нормами законодавства, які в даному випадку порушені, з метою захисту порушених інтересів держави, прокурор предявляє цей позов до суду в інтересах держави як позивач. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки водного фонду загальною площею 0,7620 га із земель державної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й відповідачка [PERSON] Натомість остання набула таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачки на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади відповідного наказу. Відповідачка в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак (наявності річки Рось, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірної земельної ділянки знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що земля водного фонду вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Враховуючи викладені вище суттєві порушення вимог законодавства, виходячи зі змісту ст.216 ЦК України, слід скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на земельні ділянки, оскільки вказані позовні вимоги є похідними від визнання недійсним наказу [PERSON] управління Держземагенства у Київській області, яке стало підставою для вибуття земельної ділянки із державної власності. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, серед іншого, і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. За змістом ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спірними відносинами порушено порядок передачі державного майна в користування приватній особі, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель. З огляду на викладене вище, суд вважає, що доводи позову знайшли підтвердження під час судового розгляду, при цьому слід врахувати відсутність заперечення відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру у Київській області, який жодним чином не спростував обставин, які покладені в основу позову, тому суд вважає доведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які підлягають судовому захисту. Враховуючи тривалий час розгляду справи, суд вважає можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 вказаного Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Про незаконність оспорюваного наказу Кагарлицькій місцевій прокуратурі стало відомо за результатами отримання інформації з ТОВ «Кагарлицький земельно-кадастровий центр» від 25.08.2016 за № 67. Таким чином, строк позовної давності, під час звернення з цим позовом місцевою прокуратурою не пропущений. Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 20.08.13 у справі № 3-18гс13 та від 02.08.2008 у справі № 3- 3376к08. Ціна позову визначена відповідно до інформації Відділу Держгеокадастру у Рокитнянському районі за № 10-1022-99.2-2098/2-16 від 09.09.2016. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених прокурором предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для задоволення позову, знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому відповідачі не спростували доводи прокурора, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved