Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Заявник [PERSON] 05 листопада 2014 року звернувся до Кодимського районного суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема - факту належності йому жилого будинку. В заяві вказав, що є власником жилого будинку, розташованого в [ADDRESS]. У вересні 2014 року звернувся до реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області з питанням реєстрації свого права власності на вказаний будинок, однак в цьому йому було відмовлено, оскільки в рішенні суду, яким за ним було визнано право власності на цей будинок, його адресою вказано [ADDRESS], хоча насправді будинок знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з цим, просив встановити юридичний факт належності йому зазначеного будинку, що необхідно йому для оформлення права власності на це нерухоме майно. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] (діє відповідно до довіреності від 06 серпня 2014 року строком дії один рік) заяву підтримала та просила її задовольнити, оскільки через допущену в судовому рішення розбіжність у зазначенні адреси розташування належного заявнику будинку, він не може зареєструвати право власності на цей будинок. Представник заінтересованої особи - реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції Одеської області в судове засідання не прибув, але надав до суду заяву №04-654 від 14 листопада 2014 року про розгляд справи без його участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши заяву [PERSON], а також надані сторонами письмові докази, вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси виключно у спосіб, визначений законами України. Так, відповідно до ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини 2 статті 234 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України в постанові №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом не є вичерпним. За наявності умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Такі справи розглядаються судом за зареєстрованим місцем проживання заявника. [PERSON] з 1993 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання в його паспорті громадянина України, а тому зазначена справа підсудна Кодимському районному суду (ст.257 ЦПК). Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: а) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; б) встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право; в) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); г) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Судом встановлено, що рішенням Кодимського районного суду від 27 липня 2011 року (справа №2-519/11) за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. 06 серпня 2014 року зазначене судове рішення набрало законної сили. Правові відносини щодо реєстрації права власності на нерухоме майно врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Так, відповідно до ст.2 цього закону державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, за наявності судового рішення про визнання права власності на нерухоме майно будь-якого іншого підтвердження набуття особою цього права, зокрема шляхом встановлення юридичного факту належності цього майна особі, не потрібно. Відтак, обраний заявником спосіб захисту свого порушеного права суперечить положенням ст.16 ЦК України та роз'ясненням Пленуму Верховного суду України, що є в п.17 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року (з наступними доповненнями та змінами), де зазначено, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється лише у разі втрати особою правовстановлюючого документу на це будинок та неможливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. При цьому, способом захисту порушеного права заявника може бути виправлення описки в судовому рішенні про визнання за ним права власності на спірний будинок чи ухвалення додаткового рішення (ст.ст.219,220 ЦПК України). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed