Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

До суду звернулися [PERSON] та [PERSON] із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказано, що [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк» уклали договір про надання споживчого кредиту №11335500000 від 18 квітня 2008 року, відповідно до умов якого позичальниці наданий кредит у розмірі 105 000 доларів США зі змінами відповідно до додаткової угоди №1 від 13 липня 2009 року. Для забезпечення виконання умов договору кредиту ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки №83490 від 18 квітня 2008 року, відповідно до якого передано в іпотеку банку двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 53, 40 кв.м. Для забезпечення виконання умов договору кредиту ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] уклали договір поруки №198837 від 18 квітня 2008 року, зі змінами відповідно до додаткової угоди № 1 від 13 липня 2009 року. Вищезазначений кредитний договір є недійсним, оскільки не відповідає вимогам закону, так як, при укладенні спірного правочину сторонами не досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору, містить дискримінаційні та несправедливі умови, що призвело до суттєвого дисбалансу інтересів сторін. Так, для договорів кредиту істотною умовою є орієнтовна сукупна вартість кредиту, оскільки це є ціною договору. Проте, всупереч вимогам закону, відповідач не передбачив у договорі кредиту його орієнтовну сукупну вартість кредиту виражену в простій зрозумілій формі в національній валюті - гривні. Крім того, договір містить інші несправедливі умови, зокрема, споживчий кредит містить положення про право банку підвищувати відсотки, дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що ставить у тяжке несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях. Дані положення договорів відповідно до ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів містять умови, що є несправедливими, що призводить до дисбалансу інтересів сторін, оскільки при сплаті кредиту по такій схемі позичальник переплачує кредит в 2 рази і такі положення договорів відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договорів недійсними. На підставі викладеного, позивачі просили: визнати недійсним договір кредиту №11335500000 від 18 квітня 2008 року зі змінами відповідно до додаткової угоди № 1 від 13 липня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк»; у порядку застосування наслідків недійсності договору кредиту, визнати недійсним договір іпотеки №83490 від 18 квітня 2008 року зі змінами, що укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON], в порядку застосування наслідків недійсності кредиту, визнати недійсним договір поруки №198837 від 18 квітня 2008 року зі змінами відповідно до умов додаткової угоди №1 від 13 липня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк»; у порядку застосування наслідків недійсності договору кредиту застосувати двосторонню реституцію. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] доводи позову підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 18 квітня 2008 року [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк» уклали договір про надання споживчого кредиту №11335500000, відповідно до умов якого позичальнику наданий кредит у розмірі 105 000 доларів США зі змінами відповідно до додаткової угоди №1 від 13 липня 2009 року. Для забезпечення виконання умов договору про надання споживчого кредиту №11335500000, 18 квітня 2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №83490, відповідно до якого передано в іпотеку банку двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 53, 40 кв.м. Відповідно до договору поруки №198837 від 18 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON], зі змінами відповідно до додаткової угоди № 1 від 13 липня 2009 року, останній зобов'язується перед Кредитором відповідати за невиконання Позичальником [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору про надання споживчого кредиту №11335500000 від 18 квітня 2008 року. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку. За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підписи позивача [PERSON] на договорі та додатках свідчать про те, що позивач ознайомився із змістом договору та додатками, та погодився із умовами викладеними у договорі. Таким чином, договір про надання споживчого кредиту №11335500000 від 18 квітня 2008 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Доводи сторони позивача про те, що кредитний договір містить дискримінаційні умови щодо зміни відсоткової ставки, є безпідставними, оскільки умовами договору передбачено можливість такого збільшення лише при дотриманні сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. При цьому, у справі відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення у зв'язку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобов'язань за кредитним договором. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак. За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення Кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. З матеріалів справи вбачається, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з усіма його умовами, в тому числі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням, у тому числі, процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Позивач з указаними умовами погодилася, про що свідчить підписання нею кредитного договору та графіків погашення кредиту. Зокрема, у судовому засіданні представник позивачів підтвердила факт систематичної сплати позичальником протягом тривалого часу періодичних платежів на виконання умов договору, що свідчить про те, що волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на визначених у ньому умовах, отримання кредиту саме у валюті - доларах США та визначення розміру процентів річних відповідало внутрішній волі позичальника. Так, суд дійшов висновку, що своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтвердив ознайомлення з умовами кредитування, зокрема, з умовами взаєморозрахунків. За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів позову про порушення прав споживача банківської послуги внаслідок відсутності у договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed