Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

До суду із позовною заявою звернувся [PERSON] до ВОКШВД про визнання незаконним наказу від 28.04.2016 року № 43, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що [PERSON] працював у ВОКШВД на посаді лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення з 1985 року по 01.08.2016 року. Наказом головного лікаря ВОКШВД № 124-к від 01.08.2016 року «Про звільнення з роботи» [PERSON] було звільнено з 0,75 ставки посади лікаря дерматовенеролога у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що даний наказ є незаконним та підлягає скасуванню. Підставою для звільнення з роботи був наказ головного лікаря № 43 від 28.04.2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці». Рішення Вінницької обласної ради від 16.12.2015 року № 22 «Про обласний бюджет на 2016 рік», фонд оплати праці медичних працівників в повній мірі відповідає кількості наявних штатних посад та чисельності працівників. Стосовно наказу МОЗ від 02.12.2004 року № 592 «Про подальше вдосконалення служби медичної статистики МОЗ України», то останній зобовязував привести штати територіальних інформаційних аналітичних центрів медичної статистики та інформаційно аналітичних відділів у відповідність до затверджених цим наказом асигнувань. Оскільки у ВОКШВД відповідно до штатного розпису, затвердженого 29.04.2016 року, інформаційно аналітичний відділ був відсутній, отже відсутніми були і підстави посилання на зазначений наказ. Також процедуру звільнення вважає було порушено у звязку з неврахуванням обґрунтованої відмови профспілкового органу. 01.07.2016 року головним лікарем ВОКШВД було надано голові профспілкового комітету [PERSON] подання про надання згоди на розірвання трудового договору із 22-ма працівниками диспансеру, в тому числі з [PERSON] Однак профспілковий комітет ВОКШВД на засіданні від 11.07.2016 року вирішив відмовити в наданні дозволу на звільнення зазначених осіб, із обґрунтуванням такої відмови. Але незважаючи на відмову профспілкової організації на звільнення, наказом від 01.08.2016 року, [PERSON] було звільнено із займаної посади. Також при проведенні скорочення не було дотримано вимог законодавства щодо врахування права на залишенні на роботі. Наказом головного лікаря ВОКШВД від 28.04.2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці» також було створено комісію по розгляду кандидатур, що мають переважне право на залишення на роботі. Зазначеною комісією було проведено два засідання, а саме 24.05.2016 року та 26.05.2015 року на яких розглянуто питання щодо визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі. [PERSON], з невідомих причин кандидатура позивача зазначеною комісією не розглядалася, не встановлювалися обставини, які б могли впливати на наявність переважного права залишення позивача на роботі та не проводився їх аналіз. Процедура визначення працівника із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці є наперед упередженою та залежить від субєктивного відношення керівника до відповідного працівника. Враховуючи наведене, при визначенні переважного права працівника до уваги слід брати також і додаткові підстави. Серед обставин, що впливають на визначення переважного права у [PERSON] на залишення на роботі, наявні наступні: наявністю у вказаної особи вищої освіти, наявність безперервного стажу роботи з 01.08.1985 року, якість виконуваної роботи, наявність заохочень у вказаному медичному закладі, що підтверджується записами у трудовій книжці; врахування, що в сімї зазначеної особи немає інших працівників з самостійним заробітком; є особою, віднесеною до 2 категорії, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зазначені факти були встановлені на засіданні профспілкової організації та закріплені в протоколі під час вирішення питання щодо надання дозволу на звільнення. Процедура скорочення працівників також не відповідає вимогам закону у звязку з прийняттям рішення про зміни у виробництві та скорочення штату не уповноваженою на те особою. Також [PERSON] звертає увагу на відсутність у [PERSON] повноважень головного лікаря ВОКШВД. [PERSON] було призначено на посаду головного лікаря ВОКШВД розпорядженням голови Вінницької обласної ради 06.06.2014 року № 178. [PERSON], як вбачається з правових норм, [PERSON] станом на 03.08.2016 року (час прийняття рішення про звільнення позивача) не набув повноважень головного лікаря у т. ч. з правом прийняття та звільнення працівників медичного закладу. У звязку з вищенаведеним [PERSON] звернувся до суду та просить визнати наказ ВОКШВД від 28.04.2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці» незаконним та скасувати його; визнати незаконними та скасувати наказ ВОКШВД від 01.08.2016 року про звільнення [PERSON] з посади лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення ВОКШВД; зобовязати ВОКШВД поновити [PERSON] на попередньому місці роботи на посаді лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення ВОКШВД з 01.08.2016 року; стягнути з ВОКШВД на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати; рішення в частині поновлення [PERSON] на попередньому місці роботи на посаді лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення ВОКШВД з 01.08.2016 року, а також в частині стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання. В судовому засіданні позивач [PERSON], а також його представники [PERSON], [PERSON] позов підтримали з обставин, викладених в позовній заяві. Просили задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, надавши суду пояснення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється головою профспілкової організації, також підтвердила той факт, що до профспілкової організації надходило клопотання від адміністрації диспансеру щодо звільнення [PERSON], дане питання вирішувалось на засіданні профспілки. Рішення профспілки оформлялось протоколом. Згоду профспілковий комітет на звільнення [PERSON] не надав, у звязку з тим, що останній являється лікарем вищої категорії та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Протокол безпосередньо надавався адміністрації диспансеру, яка усно повідомила, що їх форма протоколу не влаштовує. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що входив до складу профкому диспансеру. З боку диспансеру надійшло клопотання до профкому щодо звільнення [PERSON] Клопотання щодо звільнення останнього розглядалося на засіданні комісії. Профком не задовольнив дане клопотання, у звязку з незаконними змінами. Пояснює, що [PERSON] має переважне право залишення на роботі оскільки є особою постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи, має великий стаж роботи, освіта відповідає займаній посаді. Дане клопотання розглядалося два дні. До членів профкому входило 4 особи. Присутні на засіданні: [PERSON] голова профкому, та члени профспілкового комітету профкому [PERSON], [PERSON] Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами\~КЗпП України\~стосовно припинення трудових відносин. Згідно із ч. 1\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти особі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Відповідно до ч. 6\~ст. 43 Конституції України\~громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. [PERSON] працював у ВОКШВД на посаді лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення з 1985 року по 01.08.2016 року, що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-І № 6942917. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2\~ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається,\~якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Підставою для звільнення з роботи [PERSON] був наказ головного лікаря № 43 від 28.04.2016 року «Про зміни в організації виробництва і праці». Наказом головного лікаря ВОКШВД від 28.04.2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці» також було створено комісію по розгляду кандидатур, що мають переважне право на залишення на роботі. Зазначеною комісією було проведено два засідання, а саме 24.05.2016 року та 26.05.2015 року на яких розглянуто питання щодо визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі. [PERSON] з невідомих причин кандидатура позивача зазначеною комісією не розглядалася, не встановлювалися обставини, які б могли впливати на наявність переважного права залишення позивача на роботі та не проводився їх аналіз. Також в судовому засіданні представник відповідача не спростував ці пояснення позивача. Згідно з актом ВОКШВД від 26.05.2016 року [PERSON] був попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП (у звязку із скороченням штату), яке планується 29.07.2016 року. Також у попереджені було зазначено, що [PERSON] пропонується переведення на 0,25 ставки посади лікаря дерматовенеролога консультативно діагностичного відділу. Із попередженням та запропонованим переведенням [PERSON] ознайомився. Від переведення відмовився. Підписуватися, що ознайомлений з попередженням про скорочення та що відмовляється від переведення відмовився. В свою чергу приписами\~ст. 43 КЗпП України\~встановлено, що розірвання трудового договору на підставі п. 1\~ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Протоколом № 11 засідання профспілкового комітету ВОКШВД від 11.07.2016 року розглядалось подання головного лікаря ВОКШВД [PERSON] про надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем диспансерного відділення [PERSON] у звязку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП. Профспілковий комітет відмовив у наданні згоди на звільнення лікаря [PERSON] у звязку зі скороченням штату працюючих по ВОКШВД, внаслідок змін в організації виробництва і праці відповідно до п. ст.ст. 40, 42, 43 КЗпП України. Наказом головного лікаря ВОКШВД № 124-к від 01.08.2016 року «Про звільнення з роботи» його було звільнено з 0,75 ставки посади лікаря дерматовенеролога у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ч. 6\~ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» від 15 вересня 1999 року №1045-ХІV рішення профспілки про надання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. За змістом вказаних норм, власник або уповноважений ним орган може звільнити працівника лише при відсутності обґрунтування. Обґрунтуванням рішення є мотиви, з яких профспілковий орган відмовив у дачі згоди на звільнення працівника та які навів у прийнятому рішенні. Як вже зазначалося, 11.07.2016 профспілковий комітет ВОКШВД за результатами розгляду подання головного лікаря [PERSON] про надання згоди на розірвання трудового договору з лікарем диспансерного відділення [PERSON], у звязку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП. прийняв рішення про відмову у наданні такої згоди. Вказана відмова у наданні згоди є обґрунтованою, у ній наведені мотиви прийнятого рішення. Під час засідання профспілковим комітетом встановлено, що у [PERSON] наявне переважне право на залишення на роботі у звязку із: наявністю у вказаної особи вищої освіти, наявність безперервного стажу понад 30 років, якість виконуваної роботи, наявність заохочень у вказаному медичному закладі; врахування, що в сімї зазначеної особи немає інших працівників з самостійним заробітком; особа віднесена до 2 категорії, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до ст. 20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».\~ Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] працював у ВОКШВД на посаді лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення з 1985 року по 01.08.2016 року, тобто понад 30 років, має заохочення. Відповідно до посвідчення серії А № 093076 [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, категорія 2. Згідно довідки МКП ЖЕК № 5 від 15.07.2016 року [PERSON] зареєстрований [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON], [INFO]. Що стосується твердження представника відповідача про порушення п. 5 ст. 43 КЗпП України, в якій вказано, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору, суд зазначає наступне. Наслідки порушення 3-денного строку повідомлення роботодавця про прийняте виборним органом рішення за подання про розірвання трудового договору встановлені: порушення строку означає, що згоду на звільнення отримано. Але все таки наслідки порушення 15-денного строку розгляду подання не встановлені. У цьому звязку слід вважати, що якщо протягом 18-денного строку власник не одержить рішення про відмову в дачі згоди на звільнення, він може вважати, що виборний орган профспілкової організації дав таку згоду. При цьому суд звертає увагу, що роботодавець звернувся до профспілкового органу 01.07.2016 року, рішення профспілкового комітету зареєстровано за вхідним штампом диспансеру 15.07.2016 року, позивача звільнено 01.08.2016 року, а відтак відповідач, якому достеменно було відомо про відмову профспілкового комітету, не скористався правом щодо звільнення працівника без згоди профспілкового комітету. Також як зазначили свідки в судовому засіданні, в звязку з великою кількістю осіб, щодо яких вирішувалось питання про їх звільнення, засідання профспілкового комітету відбувалось 2 дні. Пленум Верховного Суду України у п. 15\~постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями\~43\~і\~43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. В п. 16\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що якщо за положеннями чинного законодавства згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. З огляду на викладене, враховуючи неправомірність дій відповідача в частині звільнення позивача із займаної посади, у звязку із скороченням штату, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частинні скасування наказу головного лікаря [PERSON] ВОКШВД № 124-к від 01.08.2016 року про його звільнення, згідно п. 1\~ст. 40 КЗпП України. Статтею 235 КЗпП України\~встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тому суд вважає за необхідне поновити [PERSON] на посаді лікаря дерматовенеролога диспансерного відділення. Крім того, згідно з ч. 2\~ст.\~235\~КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.\~27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядкомобчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІVПорядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є\~середньоденна\~(середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення\~середньоденної\~заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню\~(зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16\~грудня 2015 року № 6-648цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Оскільки [PERSON] був звільнений з роботи 01.08.2016 року, суд вбачає, що період вимушеного прогулу останнього за період з 02.08.2016 року по 19.10.2016 року становить 55 робочих днів (з 02-31 серпня 21 робочий день; вересень 2016 року\~22 робочих днів; 01-19 жовтня 2016 року\~12 робочих днів). Згідно довідки № 610 від 30.08.2016 року, підписаної головним лікарем та в.о. головного бухгалтера диспансеру, середньоденний заробіток [PERSON] складає 150,00 грн. Дана обставина та відповідно порядок обрахунку і розмір сторонами не оспорював ся, а тому суд взяв за основу дану суму при вирішенні питання щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.08.2016 року по 19.10.2016 року в розмірі 8250,00 грн (без вирахування податків і обов'язкових платежів) (150,00 грн. (середньоденний заробіток) х 55 (кількість робочих днів за час вимушеного прогулу). Відповідно до п.п. 2, 4\~ст. 367 ЦПК України, дане рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі [PERSON] та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 3300,00 грн. При цьому суд відхиляє посилання позивача щодо відсутності у [PERSON] повноважень головного лікаря. Так, відповідно до розпорядження голови Вінницької обласної Ради № 178 від 06.06.2014 року [PERSON] призначений на посаду головного лікаря Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру шляхом укладення контракту строком з 6 червня 2014 року по 5 червня 2017 року. Даний контракт з керівником закладу охорони здоровя, що є у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області укладено між Вінницькою обласною Радою та [PERSON] та є чинним. Сторони в ході судового розгляду справи посилались на судові рішення, яким встановлено неправомірність призначення [PERSON] на посаду. Водночас відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 липня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року у справі за позовом Депутата Вінницької обласної ради [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, [PERSON] до Голови Вінницької обласної ради [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON] та Вінницька обласна державна адміністрація про визнання протиправними та скасування розпоряджень скасовано, а провадження у справі закрито, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 04.02.2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2014 року, яким в задоволенні позову [PERSON] до голови Вінницької обласної ради [PERSON], Вінницької обласної ради, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без змін. Відповідно за змістом\~ст. 233 ч. 1 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до акту Вінницького обласного клінічного шкірно-венерологічного диспансеру від 19.05.2016 року згідно протоколу комісії та списку присутніх на зборах, в складі: голови комісії [PERSON], секретаря комісії [PERSON] та членів комісії [PERSON], [PERSON] було зафіксовано список присутніх на зборах, [PERSON] був присутній на зборах та ознайомлений з текстом наказу № 43 «Про зміни в організації виробництва і праці» від 28.04.2016 року, але від підпису про те, що він був ознайомлений з наказом відмовився. Також що стосується вимоги позивача про визнання наказу ВОКШВД від 28.04.2016 року № 43 «Про зміни в організації виробництва праці» незаконним та скасувати його, суд зазначає, як зазначено в самому наказі він був прийнятий на виконання наказу МОЗ від 23.02.2000 року № 33 «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоровя», наказу МОЗ від 02.12.2004 року № 592 «Про подальше вдосконалення служби медичної статистики МОЗ України», наказу Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької ОДА від 24.03.2015 року № 345 «Про результати проведення перевірки Вінницького обласного клінічного шкірно венерологічного диспансеру», листа Департаменту охорони здоровя Вінницької міської ради від 03.11.2014 року № 01-16/718, листа Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької ОДА від 28.08.2015 року № 11/3606, доручення Вінницької ОДА від 26.02.2016 року № 0101-11/1359 щодо оптимізації штатної чисельності, мережі та контингентів бюджетних установ та закладів у 2016 році, акту ревізії фінансово господарської діяльності ВОКШВД за період з 01.08.2013 року по 31.01.2016 року, виданого Державною фінансовою інспекцією у Вінницькій області від 01.04.2016 року за № 04-13/5, попередження Державної фінансової інспекції у Вінницькій області про неналежне виконання бюджетного законодавства від 15.04.2016 року за № 02-04-28-14/1985. Посилання позивача [PERSON] на відсутність правової підстави у відповідача для скорочення працівників спростовується листами Департаменту охорони здоровя та курортів Вінницької ОДА, листами, актом перевірки фінансово господарської діяльності ВОКШВД та попередженям Державної фінансової інспекції України у Вінницькій області, а також відповідними дорученням Вінницької ОДА з приводу оптимізації штатної чисельності та розділом ІІІ статуту ВОКШВД, згідно якого керівник закладу затверджує структурний та штатний розпис закладу в межах граничної чисельності та фонду оплати праці працівників. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір за дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру в сумі 1653 гривні 60 копійок на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial