Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Заступник військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що концерн «Військторгсервіс» є структурним підрозділом Міністерства оборони України, заснований та діє на підставі Статуту, затвердженого наказом Міністра оборони України № 358 від 25.06.2005 року, і є юридичною особою. Наказом Міністра оборони України № 135 від 05.04.2007 року концерн «Військторгсервіс» визначено правонаступником усіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування». 22 квітня 2009 року відбулись публічні торги з продажу нежитлового приміщення - магазину, загальною площею 166 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Шепетівка, вул. Судилківська, 116. Протоколом № 028-н про хід публічних торгів по реалізації зазначеного нерухомого майна від 22.04.2009 року зафіксовано перемогу [PERSON] з ціновою пропозицією в розмірі 22591 грн. 80 коп. 12 липня 2009 року між [PERSON] та Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії управління Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення. Продавцем в даному договорі виступав начальник Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» [PERSON], який діяв на підставі дозволу начальника Головного управління торгівлі Міністерства оборони України [PERSON] від 12 листопада 2004 року, який в свою чергу був наділений повноваженнями на відчуження нерухомого майна на підставі довіреності Міністра оборони України від 04 жовтня 2004 року № 220/2071. Зазначений договір купівлі-продажу було нотаріально посвідчено. Відповідно до статуту концерну «Військторгсервіс» та Закону України «Про управління об'єктами державної власності»\~відчуження нежитлового приміщення - магазину, можливо лише за наявності відповідного дозволу Міністерства оборони України, погодженого з Фондом державного майна України. На відсутність рішення Міністерства оборони України у формі розпорядчого акта про відчуження нерухомого майна вказує повідомлення директора Департаменту економічної та господарської діяльності від 09.01.2013 року. У повідомленні № 10-05-02501 від 06.09.2013 року Фонд державного майна України зазначив, що ним не надавалось погодження на відчуження вказаного майна. Крім того, ще 12.02.2005 року окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність, надану [PERSON] на право укладання договорів, і остання була повернута до адміністративного департаменту Міністерства оборони України. Тобто, договір купівлі-продажу від 12.07.2009 року укладено продавцем без необхідного обсягу цивільної дієздатності та за відсутності вільного волевиявлення власника майна. Стверджує, що зазначений договір купівлі-продажу, предметом якого є належне позивачу на праві господарського відання нерухоме майно, яке являється державною власністю і яке відчужене без згоди Міністерства оборони України та погодження Фонду державного майна України, суперечить вимогам чинного законодавства. А тому, просив визнати з моменту укладання недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, належного державі в особі Міністерства оборони України і яке належить на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс», від 12.07.2009 року між концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON] і [PERSON] Справа у судах розглядалась неодноразово. Прокурор та представник Міністерства оборони України у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що Міністерству оборони України було відомо про факт відчуження концерном «Військторгсервіс» нерухомого майна з дати укладення договору або ж моменту поступлення коштів за відчужене майно. А тому, строк позовної давності сплинув, що є підставою для відмови у позові. Крім того, на даний час вказане нерухоме майно перетворене з нежитлового в житлове та має двох співвласників [PERSON] та [PERSON] Представник концерну «Військторгсервіс» у судове засідання не зявився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. У наданих письмових поясненнях вказав, що спірна будівля є державним майном та відноситься до сфери управління Міністерства оборони України. З урахуванням відсутності дозволу субєкта управління та погодження Фонду державного майна представник вважає, що попереднім керівництвом концерну «Військторгсервіс» було незаконно реалізовано спірне нерухоме майно. Заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено та ці обставини оспорені не були, що розпорядженням № 140/6/1466/37 від 12 листопада 2004 року начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON] надана згода на відчуження будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Шепетівка, вул. Судилківська, 116. 22 квітня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» було проведено аукціон з продажу будівлі, площею 166 кв.м., яка відповідно до свідоцтва про право власності належала Державі в особі Верховної Ради України та знаходилась в оперативному управлінні «Управління торгівлі Західного оперативного командування», а згодом перейшла у господарське відання концерну «Військторгсервіс» та знаходиться за адресою: м. Шепетівка, вул. Судилківська, 116. Згідно протоколу №028-н переможцем прилюдних торгів визнано [PERSON] з ціновою пропозицією 22\~591 грн. 80 коп. 20 липня 2009 року між концерном «Військторгсервіс» в особі начальника Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» [PERSON], який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та [PERSON], укладено договір купівлі-продажу зазначеної нежитлової будівлі, який посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу і зареєстровано в реєстрі №2425. Право власності за [PERSON] зареєстровано у Шепетівському БТІ 11.08.2009р. Повноваження [PERSON] на відчуження цього об'єкта нерухомості було підтверджено довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004 року. Однак, як було встановлено лише у 2013 році, 12 лютого 2005 року Міністр оборони України відкликав довіреність, надану [PERSON] на право укладення договорів, про що останній [PERSON] не повідомив. Відповідно до договору дарування частини нежитлового приміщення від 16.10.2009р. [PERSON] подарував [PERSON] ? частину нежилого приміщення площею 83 кв.м по вул. Судилківській, 116 в м. Шепетівка. Право власності за [PERSON] зареєстровано в Шепетівському БТІ 22.10.2009р. На підставі рішення виконавчого комітету Шепетівської міської ради №201 від 15.07.2010р. [PERSON] та [PERSON] оформлено право власності та видані свідоцтва про право власності на квартири №1 та №2 у звязку з реконструкцією магазину в 2-х квартирний житловий будинок. Як вбачається з матеріалів інвентарних справ, [PERSON] та [PERSON] 11.08.2010р. отримали свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] на квартиру №2, [PERSON] квартира [ADDRESS]. Підставами зазначеного позову (про визнання оспорюваного правочину недійсним) є його укладення без необхідного обсягу цивільної дієздатності у продавця та за відсутності вільного волевиявлення власника майна. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 249 ЦК\~особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Отже, скасована довіреність втрачає чинність для представника та третіх осіб з моменту настання однієї із подій: або коли представник довідався або міг довідатися про скасування довіреності; або коли третя особа дізналась або могла дізнатись, що дія довіреності припинилася. До настання такої події скасована довіреність є чинною для представника та третіх осіб, перед якими представник представляє інтереси довірителя. Відповідно, всі вчинені представником в цей час правочини є чинними і для довірителя. Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, ні продавець, ні покупець в порушення ст. 249 ЦК України\~не були сповіщені Міністром оборони України, начальником Головного управління торгівлі Міністерства оборони України [PERSON] про скасування 12 лютого 2005 року доручення, виданого 4 жовтня 2004 року останньому, та яке давало право у порядку передоручення (довіреність від 29.12.2008 року) начальнику Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] відчужити спірне приміщення. Докази вручення представникові та третім особам повідомлення про скасування довіреності суду надані не були. За таких обставин, для особи, яка видала довіреність, зокрема для Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» зберігають чинність права та обов'язки щодо відповідача, що виникли внаслідок вчинення оспорюваного правочину, оскільки він укладений представником до того, як він довідався про скасування довіреності. З урахуванням вищевикладеного та тривалості взаємовідносин сторін у справі, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що вільного волевиявлення Міністерства оборони України, концерну «Військторгсервіс» на укладення спірного договору, як на це посилається прокурор, не було. Щодо вчинення продавцем правочину без необхідного обсягу цивільної дієздатності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 [PERSON] України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 [PERSON] України). [PERSON] України\~має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України\~і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~[PERSON] України гарантується. Відповідно до вимог ст. 41 [PERSON] України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.\~Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом,\~та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Одними із загальних засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених [PERSON] України та законом, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). За приписами ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 346 ЦК України передбачає такі підстави припинення права власності як: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи (п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року). Відповідно до ч. 2\~ст. 203 ЦК України\~особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України\~передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав та не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим\~суди повинні\~розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Як встановлено судом, докази щодо погодження Фондом державного майна України продажу спірного об'єкта, а також наявність розпорядчого акта Міністерства оборони України на відчуження спірного майна, в матеріалах справи відсутні. Отже, [PERSON] як начальник Філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Тобто, [PERSON] у 2009 році не мав права відчужувати спірне нежитлове приміщення. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Разом з тим, суд враховує, що відповідач, купуючи майно\~у держави, яка відповідно до\~ст. 3 [PERSON] України\~повинна відповідати за свою діяльність та змістом і спрямованістю діяльності якої є права і свободи людини та їх гарантії, станом на час укладення зазначеної угоди, не знав і не міг знати про вищевказані обставини, а отже є добросовісним набувачем майна. Крім того, останній, мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень від придбаного майна. Однак, держава, у якої відповідач придбав спірне майно за відплатним договором та здійснив його перепланування у житлове приміщення, фактично звернулась до суду з позовом, яким просить позбавити його цього права. За таких обставин, у разі наявності підстав, передбачених\~ст. 388 ЦК України\~власник майна має право звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-107цс12 від 07.11.2012р., від 14.05.2015 року №6-67цс 15. Щодо позовної давності, то питання про її застосування вирішуватись не може, оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові по суті позовних вимог.

Outcome: dismissed