Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

до Харківського районного суду Харківської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому позивач просив визнати [PERSON] , 1976 року народження, [PERSON] , 1966 року народження та [PERSON] , 1996 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 20 серпня 2020 року позивач уточнив позов. Відповідно до остаточної редакції позовних вимог, позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . В зазначеному будинку крім нього зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі не є членами його сім`ї, не проживають в житловому будинку з 15 вересня 2011 року, особистих речей їх в будинку не має. Їх місце проживання йому невідомо. Протягом усього часу вони не приймають ніякої участі у витратах по утриманню житлового будинку, сплаті комунальних платежів, а його доходів та доходів членів його родини ледве вистачає на ці витрати, що ставить його у скрутне становище. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі відмовилися. Позивач зазначає, що з відповіді Виконавчого комітету Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області вбачається, що 09 серпня 2019 року за заявою [PERSON] у спірному житловому будинку було зареєстровано її малолітню доньку [PERSON] , Будучи власником зазначеного житлового будинку, він згоди на проведення реєстрації місця проживання [PERSON] не надавав, внаслідок чого вважає, що дії щодо реєстрації місця проживання [PERSON] незаконні, як і сам факт її реєстрації у житловому будинку, який належить йому. Позивач зазначає, що проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] здійснювалося на підставі договорів найму житлового приміщення, а саме договору найму житла № б/н від 04 жовтня 2006 року та від 11 серпня 2008 року відповідно. Строк дії відповідних договорів не продовжувався. Позивач зазначає, що з інформаційної довідки Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області № 02-30/287 від 01.08.2018 року, йому стало відомо що відповідач - [PERSON] зареєструвала місце проживання її сина [PERSON] . Позивач зазначає, що враховуючи, те що Договір № б/н від 04 жовтня 2006 року не продовжив свою дію на новий 5-ти річний строк, адже 15 вересня 2011 року, за 3 тижні до закінчення строку найму (оренди) житла, визначеного Договором найму житла № б/н від 04 жовтня 2006 року наймач - [PERSON] залишила житлове приміщення, забрала з нього свої особисті речі та виїхала у невідомому напрямку. Як наслідок Договір найму житла № б/н від 04 жовтня 2006 року припинився у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено, тому для житлових прав [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] настають наслідки у вигляді визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, адже її право ґрунтувалось на договорі та з огляду на те, що строки її відсутності в житловому приміщенні перевищують 6 місяців та становлять майже 9 років. Також позивач вказує, що договір № б/н від 11 серпня 2008 року припинився у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено, і нової угоди про найм укладено не було, а наймач [PERSON] залишив житлове приміщення, забрав з нього свої особисті речі та виїхав у невідомому напрямку, Договір найму житла № б/н від 11 серпня 2008 року припинився у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено, тому для житлових прав [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] настають наслідки у вигляді визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, адже його право ґрунтувалось на договорі та з огляду на те, що строки його відсутності в житловому приміщенні перевищують 6 місяців та становлять майже 9 років. Що стосується позовних вимог в частині визнання втратившими права користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] , позивач зазначає, що вселення та реєстрація місця проживання [PERSON] відбулось з порушенням вимоги Договору № б/н від 04 жовтня 2006 року та норм статті 816 ЦК України. [PERSON] перебуває у іншому зареєстрованому шлюбі з [PERSON] .. У шлюбі було народжено доньку [PERSON] , яка має батьком та матір`ю відповідно [PERSON] та [PERSON] . Отже саме на них покладено обов`язок забезпечення інтересів своєї дитини та гарантування житла для їх малолітньої доньки і саме з ними вона і повинна проживати. Однак всупереч інтересам дитини, [PERSON] зареєструвала [PERSON] в іншому населеному пункті ніж вона проживає. За вказаних підставі позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 листопада 2018 року позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрити провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено дату проведення підготовчого судового засідання. 19 лютого 2019 року надійшов відзив [PERSON] на позов, відповідно до якого вона просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивач [PERSON] навмисно не вказав у позові важливі відомості, а саме те що вона з позивачем з листопада 1999 року по 15 вересня 2011 року проживали разом однією сім`єю як дружина та чоловік, без реєстрації шлюбу. Разом з ними проживав її син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що з початку 1999 року по травень 2003 року вони проживали за адресою: [ADDRESS] разом із матір`ю [PERSON] [PERSON] . В травні 2003 року родина стала проживати за адресою: [ADDRESS] . Власник будинку [PERSON] надав згоду на те, щоб їх родина проживала в цьому будинку. При цьому між ними та власником будинку було досягнуто домовленість про оформлення купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку в майбутньому. На придбання вищевказаного будинку в них було відкладені сімейні грошові кошти, а саме: 1( одна тисяча) доларів США, які вона надала із власних коштів та 2( дві тисячі) доларів США, які надав [PERSON] із власних коштів. Їх спільні сімейні грошові кошти в розмірі 3 (трьох тисяч) доларів США знаходились у вказаному будинку. 25 грудня 2003 року [PERSON] придбав у [PERSON] вищевказаний будинок з надвірними будівлями та недобудованим житловим будинком готовністю 12 %. 25 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного будинку з надвірними будівлями та недобудованим житловим будинком готовністю 12 %. В період часу з 1 листопада 1999 року по 15 вересня 2011 року за адресою [ADDRESS] , з травня 2003 року по 15 вересня 2011 року вона проживала разом із [PERSON] однією сім`єю як чоловік з дружиною, але без офіційної реєстрації шлюбу. Разом з ними проживав її син [PERSON] , [INFO] , який фактично виріс у вказаному домі. В цей період часу вони вели спільне сімейне господарство, разом утримували вищевказаний будинок, виховували дитину. Сімейні стосунки фактично припинилися в вересні 2011 року, після чого вона разом із сином залишили вищевказаний будинок та пішли жити до її матері [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] достовірно відомо, про те що вона фактично проживає за вищевказаною адресою. Відповідач зазначає, що у вересні 2011 року перед тим, як вона залишила вищевказаний будинок, між нею та [PERSON] відбулася розмова, під час якої між нами було досягнуто усної угоди, відповідно до якої вона та її син залишаються зареєстрованими як проживаючи у вищевказаному будинку. Крім того, [PERSON] погодився, що оскільки вищевказаний будинок був придбаний за спільні з ним кошти, то він не буде його продавати без її відома. Вона вважає, що він вводить в оману суд, факт її реєстрації та реєстрації її сина за вищевказаною адресою ніяким чином не стосується комунальних платежів, через ті обставини, про які вказала вище, вважає, що [PERSON] намагається продати вищевказаний об`єкт нерухомості без її участі, а її реєстрація та реєстрація її сина за вищевказаною адресою йому заважають це зробити. 10 серпня 2013 року вона вступила в офіційний шлюб з [PERSON] . Від вказаного шлюбу [INFO] у нас народилась дочка [PERSON] . Вказує, що на теперішній час у неї складні стосунки з матір`ю [PERSON] , яка є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та не надає згоди на реєстрацію за вищевказаною адресою [PERSON] . За вказаних обставин вважає що у задоволенні позову [PERSON] має бути відмовлено. 19.02.2019 року відповідач подала суду зустрічний позов, в якому просить суд встановити факт сумісного проживання однією сім?єю з позивачем з 1 листопада 1999 року по 15 вересня 2011 року та визнати право спільної сумісної власності з відповідачем на житловий будинок з надвірними будівлями готовністю 12%, що розташовані за адресою: [ADDRESS] вартістю 81549,30 грн, що придбані 25 грудня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу № 4585, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Чижовою Н.А. та поділити зазначене майно в рівних частках між сторонами. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням до судового розгляду. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 березня 2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] повернуто. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про слухання справи у його відсутність, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє і в інтересах неповнолітньої [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Орел В.В., у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надійшла заява про відкладення слухання справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України, відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Так вищезазначена цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні суду. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Орел В.В., неодноразово не з`являвся в судові засідання, надаючи при цьому заяви про відкладення розгляду справи з різних причин. При цьому сама відповідач [PERSON] також не з`являється у судові засідання, про перенесення яких просить її представник. Про причини своєї неявки суд не повідомляє. Зазначені дії відповідача та її представника свідчать про зловживання ними своїми процесуальними правами як учасника справи, оскільки в її діях простежується прихована мета - унеможливлення винесення несприятливого для відповідача судового рішення, такі дії є неприпустимим відповідно до вимог п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, не узгоджуються із принципами справедливості та добросовісності та порушують права та інтереси інших сторін по справі. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 14 липня 2021 року на підставі ч. 4 ст. 268 ЦПК України вступна і резолютивна частини рішення підписані судом без його проголошення за неявкою усіх учасників справи. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Так, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2003 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Чижовою Н.А., реєстровий № 4585, належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2547122 від 13.01.2004 вбачається, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] зареєстрований на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу р№4585 від 25.12.2003 за позивачем [PERSON] . Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальна площа будинку становить 35,8 м2 та складається з кухні площею 8,8 м2 , кімнати площею 13,4 м2) та інших допоміжних конструкцій площею 13,6 м2. За даною адресою зареєстровані [PERSON] , 1967 року народження, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформацією Слобожанської сільської ради Харківського району Харківської області №02-20/269 від 27.07.2020. На підставі п. 1 Договору найму житлового приміщення № б/н від 04 жовтня 2006 року [PERSON] передає в користування [PERSON] будинок, який складається з 2х приміщень (кухні та кімнати площею 13,4 м2), загальною площею 22,2 м2. Квартира передається в користування строком на 5 років (пункт 2 Договору). Пунктом 3 Договору визначено, що житлове приміщення передається [PERSON] в користування для особистого проживання, з забороною використання його для інших цілей. Після закінчення строку Договору наймач зобов`язується звільнити надане йому приміщення (пункт 7 Договору). Відповідно до Договору № б/н від 11 серпня 2008 року, [PERSON] передає в користування [PERSON] будинок, який складається з 2х приміщень (кухні, допоміжних конструкцій та кімнати площею 13,4 м2), загальною площею 35,8 кв. Квартира передається в користування строком на 1 рік (пункт 2 Договору). Пунктом 3 Договору визначено, що житлове приміщення передається [PERSON] в користування для особистого проживання, з забороною використання його для інших цілей. Після закінчення строку Договору наймач зобов`язується звільнити надане йому приміщення (пункт 7 Договору). Позивач стверджує, що відповідачі не є членами його сім`ї. Доказів на спростування зазначеного суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно з статтею 821 ЦК України, Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 Договору № б/н від 04 жовтня 2006 року, [PERSON] передає в користування [PERSON] будинок, який складається з 2х приміщень (кухні та кімнати площею 13,4 м2), загальною площею 22,2 м2. Квартира передається в користування строком на 5 років (пункт 2 Договору). Договір є довгостроковим, а тому на нього поширюється дія положень частини першої статті 816, положення статті 818 та статей 822-824 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 816 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Зі змісту пунктів 1-3 Договору № б/н від 04 жовтня 2006 року вбачається, що [PERSON] передає в користування [PERSON] будинок, який складається з 2х приміщень (кухні та кімнати площею 13,4 м2), загальною площею 22,2 м2. Квартира передається в користування строком на 5 років (пункт 2 Договору). Договору, житлове приміщення передається [PERSON] в користування для особистого проживання, з забороною використання його для інших цілей. Частиною першої ст. 822 ЦК України визначено, що не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. 15 вересня 2011 року, за 3 тижні до закінчення строку найму (оренди) житла, визначеного договором найму житла № б/н від 04 жовтня 2006 року наймач - [PERSON] залишила житлове приміщення, забрала з нього свої особисті речі та виїхала з спірного житлового будинку, внаслідок чого Договір найму житла № б/н від 04 жовтня 2006 року припинився у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено, тож втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Що стосується вимог позивача в частині визнання втратившим право користування житловим приміщенням [PERSON] та [PERSON] , суд зазначає наступне. Договором № б/н від 04 жовтня 2006 року не було визначено осіб, які проживатимуть разом із наймачем та які відповідно набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом, а отже вселення та реєстрація місця проживання [PERSON] та [PERSON] відбулось з порушенням вимоги договору № б/н від 04 жовтня 2006 року та норм статті 816 ЦК України, а отже вимоги позивача в частині визнання [PERSON] втратившим право користування спірним житловим приміщенням підлягають задоволенню. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, та малолітньою- [PERSON] , 2013 року народження, яка не є членом сім`ї власника, однак продовжує бути зареєстрованою у спірному житловому будинку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, оскільки [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача втратили право на користування спірним будинком, інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси осіб, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, та які, за доводами позивача, можуть бути зареєстрованим за іншою адресою, як того вимагає ч. 4 ст. 29 ЦК України, що [PERSON] жодним чином не спростовано, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання [PERSON] втратившею право користування спірним житловим приміщенням. Що стосується вимог позивача в частині визнання втратившим право користування житловим приміщенням [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 Договору № б/н від 11 серпня 2008 року, [PERSON] передає в користування [PERSON] будинок, який складається з 2х приміщень (кухні, допоміжних контрукцій та кімнати площею 13,4 м2), загальною площею 35,8 кв. Квартира передається в користування строком на 1 рік (пункт 2 Договору). Зазначений договір припинився у зв`язку з закінченням строку на який його було укладено, доказів укладення нового договору про найм суду не надано. [PERSON] залишив житлове приміщення, забрав з нього свої особисті речі та виїхав із спірного житлового будинку, тож втратив право користування житловим приміщенням. Факт не проживання відповідачів у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , підтверджується актом депутата Слобожанської сільської ради Харківського району Черкашиної Н.Ф. від 01.08.2018 року, із якого вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в за адресою: [ADDRESS] , з 15 вересня 2011 року. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 158 ЖК УPCP, Наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно з частиною 2 статті 159 ЖК УРСР, жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідачами не надано суду відомостей про існування домовленості щодо збереження за ними права користування належним позивачу будинком після закінчення строку дії договору найму, або укладення нового договору найму між сторонами, предметом якого є спірне домоволодіння. За правилами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підставі для задоволення позову у повному обсязі. Судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 704,00 гривень залишити за рахунок позивача . На підставі викладеного,

Outcome: approved