Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом\~до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивачу належить на праві зайняття житлового приміщення квартира [ADDRESS] відповідно до ордеру на житлове приміщення № 02030 серія А від 14.12.2002 року та рішення Уманського міськрайонного суду від 05.04.2017 року. В належній йому квартирі зареєстровано відповідача [PERSON] , яка на момент реєстрації була дружиною позивача. Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.04.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. З 30.11.2013 року відповідач фактично не проживає в належній позивачу квартирі без поважних причин. Зазначений факт підтверджується актом про не проживання за місцем реєстрації від 23.06.2018 року. На даний час позивач фактично несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг та має намір приватизувати житлове приміщення, а реєстрація відповідача в ньому є перешкодою до реалізації ним права на приватизацію. На його прохання до відповідача знятись в добровільному порядку, відповідач не реагує, оскільки на даний час проживає за межами міста та не повідомляє його щодо фактичного місця проживання. На цих підставах просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явилась, про день та час судового розгляду була повідомлена належним чином. Про причини своєї неявки у судові засідання відповідач суду не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду, відзив на позовну заяву чи зустрічну позовну заяву до суду не подала. Частина 1 статті 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно статті 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Суд у судовому засіданні, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, враховуючи наявність підстав, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що квартиру він отримав у 2002 році. Відповідач є його колишньою дружиною, проте у квартирі не проживає близько 7 років. На даний час шлюб між ними розірваний. Позивач намагається виписати відповідача з квартири, так як оплачує комунальні послуги за трьох осіб, враховуючи що прописана ще дочка. Також не може квартиру приватизувати. Зазначив, що квартира на праві власності належить міській раді. Ордер на квартиру отримували на всі трьох, на той час, членів сім`ї. Представник позивача адвокат Верещак П.П. також підтримав позов, зазначивши, що позивач проживає у квартирі на підставі ордеру. В 2013 році сім`я позивача та відповідача розпалась. Позивач не мав змоги з`ясувати де перебуває відповідач. В 2014 році шлюб між сторонами згідно рішення суду був розірваний. У судовому засіданні зі сторони позивача в якості свідків були допитані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що у 2003 році їй дали квартиру у будинку, де проживає позивач. Зазначила, що на даний час у квартирі проживає лише позивач і його нова дружина. До цього проживала ще дочка [PERSON] . До 2013 року у квартирі проживала відповідач, проте з початку 2013 року і по день допиту у суді свідок її не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що проживає у тому ж будинку, що і позивач. Відповідача він не бачив близько 8 років. До 2013 року у квартирі з позивачем проживали відповідач та дочка. Після 2013 року свідок відповідача не бачив і остання нічого не говорила, що має намір виїхати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що проживає в тому ж будинку, що і позивач, з 2001 року. Раніше разом з позивачем проживала його дружина відповідач, та дочка. Проте, близько 7 років, відповідач у квартирі не проживає. У 2013 році відповідач, нічого свідкові не сказавши, кудись поїхала з сумками. На даний час у позивача нова дружина. З наданих позивачем суду документів, судом встановлено, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2014 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.07.1992 року. Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року встановлено факт про те, що ордер на житлове приміщення №02030 серія А від 14.12.2002 року на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 28,9 кв.м, дійсно належить [PERSON] . Також, в якості доказу позивачем до позовної заяви додано засвідчену ним особисто на відповідність оригіналу копію Ордеру на житлове приміщення №02030 серія А від 14.12.2002 року. Проте, вказану копію документу суд не може взяти до уваги як допустимий доказ, так як суду не було надано оригінал вказаного ордеру для огляду у судовому засіданні, а в тексті рішення суду від 05 квітня 2017, яким встановлено факт належності позивачу ордеру з таким номером та датою, відсутні посилання на повний зміст ордеру, тому суд позбавлений можливості встановити автентичність наданої до суду копії. Інших доказів позивачем до суду не надано. У своїй позовній заяві, позивач обґрунтовуючи своє право на звернення до суду, посилався на положення статей 317, 319, 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК України, та на існування певних обставин, зокрема те, що позивач самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг, що реєстрація відповідача є перешкодою у реалізації ним права на приватизацію квартири. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності\~до вимог\~статей 76-81\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Ці дані\~встановлюються такими\~засобами:\~1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами;\~2)\~висновками експертів;\~3)\~показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не\~бере до\~розгляду докази,\~що не\~стосуються предмета\~доказування. Достовірними\~є докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем не надано жодного доказу того, що він самостійно несе витрати на оплату комунальних послуг, що реєстрація відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у приватизації квартири. Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував, чи належала квартира [ADDRESS] будь-кому на праві власності (фізичній, юридичній особі, територіальній громаді, державі) на час звернення позивача до суду, правовий статус позивача на час звернення його до суду по відношенню до даної квартири (наймач, власник тощо), у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити, які саме норми чинного законодавства України підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, а також чи мав позивач право на звернення до суду з позовом про визнання іншої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі. При цьому, суд враховує, що ордер на житлове приміщення, факт належності якого позивачу було встановлено рішенням суду, виданий у 2002 році і з того часу правовий статус квартири міг змінитись. Відповідно, міг змінитись і статус позивача та відповідача по відношенню до вказаної квартири. Враховуючи те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували його позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed