Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з наведеним позовом, у якому вказував, що спірна земельна ділянка вибула з власності Одеської міської ради поза її волею, - на підставі рішення суду, що на теперішній час скасовано, та з такого, зважаючи на те, що за час чинності скасованого рішення, право власності на спірну земельну ділянку було переоформлено з Одеської міської ради на [PERSON], та у наступному відчужене на імя відповідачів: - за [PERSON] було зареєстровано 5/16 часток та за [PERSON] 11/16 часток, право власності Одеської міської ради потребує судового захисту шляхом витребування у відповідачів на користь Одеської міської ради спірної земельної ділянки загальною площею 0,0800 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Дмитрія Донського, 59 та має кадастровий номер №5110136900:23:027:0025. В обґрунтування позову позивач посилався на обставини вибуття з власності Одеської міської ради відповідної земельної ділянки за рішенням суду, та на скасування такого рішення у наступному, а також на відповідні правові позиції Верховного Суду України, та з такого, вважаючи наявними та підтвердженими належними доказами фактичні та правові підстави позову, просив суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. Прокурор у судовому засіданні заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити з наведених підстав, проти розгляду справи за відсутності [PERSON] та [PERSON] не заперечував, вказував, що такі особи по при їх належні повідомлення про час та місце розгляду справи, повторно не зявляються у відповідні судові засідання без повідомлення будь-яких причин такої неявки. Відповідач [PERSON] не заперечувала проти розгляду справи за відсутності [PERSON] та [PERSON], звернулась до суду з запереченнями проти позову, однак, у наступному, змінила свою позицію та заявила про визнання позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та третя особа, [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За обставин провадження у справі вказані особи повторно не зявились у судове засідання, та зважаючи на відсутність у суду жодних відомостей про причини таких неявок вказаних осіб, суд доходить висновку про неповажність таких неявок та можливість розгляду справи за відсутності вказаних осіб, що відповідає положеннями ст.ст. 74-76 ЦПК України. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Разом з тим, відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей вирішуються судом. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою відповідно до закону. Так, у судовому засіданні судом було встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2007 року у справі №2-2981/2007 було задоволено позов [PERSON] до Одеської міської ради, за участі третьої особи Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам» та визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 800 кв. м., яка розташована в м. Одесі по вул. Дм. Донського, 59. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2011 у вказаній справі задоволено апеляційну скаргу прокуратури Київського району м. Одеси, вищевказане рішення скасовано та у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Разом із тим, на підставі вищевказаного рішення Київського району м. Одеси від 27.09.2007 року [PERSON] отримано державний акт-на право власності на земельну ділянку від 21.12.2007 серія ЯД №776049, площею 0,0800 га, яка розташована в м. Одесі по вул. Дмитрія Донського, 59 та має кадастровий номер 5110136900:23:027:0025. В подальшому на підставі договору дарування земельної ділянки від 24.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], вказана земельна ділянка подарована [PERSON] у розмірі 5/16 та [PERSON] у розмірі 11/16 частин земельної ділянки. Відповідно до інформації Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області від 21.11.2016 №10-1505-0.15-5771/2-16 та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.12.2016 року і.№ 76138894 інші переходи прав власності на вказану земельну ділянку не реєструвались. Таким чином, в результаті ухваленого судом 27.09.2007 року у справі №2-2981/2007 рішення щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку, з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка загальною площею 0,0800 га, яка розташована в м. Одесі по вул. Дм. Донського, 59. Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, у тому числі, і земельними ділянками, що перебувають у комунальній власності. Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ради представляють інтереси територіальної громади та відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснюють повноваження власника майна. Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Отже, власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з державної власності, була Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності у межах населених пунктів та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки у власність відповідачам. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України,\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було передане у звязку із виконанням договору та відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване власником. Верховний Суд України у постанові від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15 дійшов висновку, що аналіз вищевказаних норм Цивільного кодексу України дає підстави стверджувати, що не набувається право власності добросовісним набувачем на майно, яке було предметом судового розгляду та за рішенням суду право власності на нього визнано за іншою особою, проте дійсний власник не був стороною правочину про відчуження майна та учасником судового процесу, а майно вибуло із володіння не з його волі, при відчуженні майна не відбувалось його примусове вилучення у дійсного власника із подальшим продажем у порядку виконання судового рішення, не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 Цивільного кодексу України. Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений . постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином суд доходить висновку про те, що , спірна земельна ділянка незаконно вибула з комунальної власності, поза волею Одеської міської ради, а з такого, зважаючи на встановлені фактичні обставини та правові підстави, а також виходячи з положень ч.4 ст. 174 ЦПК України, щодо визнання відповідачем [PERSON] позову, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем судових витрат, пропорційно до задоволеної частки вимог, з [PERSON] відповідно 5/16 часток від сплаченої позивачем суми судового збору (1006,24 грн.), та з [PERSON] 11/16 часток від сплаченої від сплаченої позивачем суми судового збору (2213,73 грн.)

Outcome: approved