Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

До Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулась з позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення. В подальшому, відповідачами [PERSON] та [PERSON] подані зустрічні позовні заяви, які прийняті до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] та об'єднані в одне провадження. Позивачем за первісним позовом [PERSON] під час розгляду справи подана заява про залишення позовних вимог без розгляду, у зв'язку з чим ухвалою суду 14.11.2016 року позовна заява залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Таким чином, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених [PERSON] та [PERSON] зустрічних позовних вимог. [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить ? частина житлового будинку [ADDRESS], якій йому подарували батьки та яка на момент дарування була не завершеною будівництвом та мала 61% готовності, не була введена в експлуатацію. Дана частина будинку побудована на єдиному бетонному фундаменті та вкрита одним дахом з іншою ? частиною будинку, яка належить його батьку [PERSON] З 2009 року по теперішній час [PERSON] та його батьки за власні кошти проводили необхідні ремонтні роботи в подарованій йому ? частині будинку, внаслідок чого на теперішній час вказана частина має 93,5 кв. м загальної площі та оздоблена окремим входом, проте у зв'язку із незакінченням кінцевих робіт не була введена в експлуатацію. Починаючи з серпня 2010 року по теперішній час в цій частині житлового будинку проживають, але не зареєстровані, колишня дружина [PERSON], двоє неповнолітніх дітей та мати колишньої дружини [PERSON] З 2010 року по жовтень 2013 року [PERSON] також проживав у спірній частині будинку, але у зв'язку із постійними скандалами та сварками, неодноразовими викликами міліції його дружиною, яка фактично вигнала його з будинку, що і призвело до розірвання шлюбу в 2014 році. [PERSON] зазначає, що хоча не і не проживає в своїй частині будинку, але як власник продовжує сплачувати всі комунальні платежі по його утриманню. Крім того зазначає, що [PERSON] стає ініціатором сварок з ним та його батьками, всіляко тероризує їх, порушує порядок. Проживання колишньої дружини з неповнолітніми дітьми та матір'ю позбавляє позивача вільно користуватись свою власністю. На підставі зазначеного просив виселити [PERSON] та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] із ? частини житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON], як власнику із ? частини житлового будинку, перешкод у вселенні в ? частину зазначеного будинку, проживанні в ньому та вільному розпорядженні ним. Також, до Фастівського міськрайонного суду звернувся [PERSON] із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві власності належить ? частина житлового будинку по [ADDRESS], в якій він проживає з 1956 року по даний час. Разом з ним зареєстровані та проживають його дружина [PERSON] та його син [PERSON], який розлучився з [PERSON] та перестав проживати з нею. [PERSON] є власником іншої ? частини будинку, проте не має можливості поза власною волею в ній проживати, тому і проживає разом з батьками. Відповідачка є його бувшою невісткою, яка разом з дітьми на прохання сина була офіційно прописана в частині будинку позивача, хоча в ній ніколи не проживала, не мала особистих речей. Відповідачі по липень 2010 проживали в будинку [PERSON] в [ADDRESS], а з серпня 2010 року по теперішній час проживають в ? частині вказаного будинку по вул. Героїв України, що є у власності [PERSON] На теперішній час зазначена ? частину будинку є незавершеною будівництвом та не введена в експлуатацію, а тому до листопада 2011 року не була підключена ні до газопостачання, ні до водопостачання та електромережі. Лише після 2011 року [PERSON] були укладені договори про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення, а в 2013 році - укладено догорів з газопостачання. Відповідач [PERSON] не приймає участі у сплаті комунальних платежів та протягом тривалого часу користувалася зазначеними комунальними послугами, підведеними із частини будинку позивача. Відповідачкою [PERSON] постійно влаштовувалися сварки, внаслідок чого стан здоров'я [PERSON] значно погіршився, у нього стали виникати проблеми із серцем. Подальше проживання в одному будинку з відповідачкою [PERSON] є неможливим у зв'язку із постійними скандалами, сварками та образами, а оскільки відповідачі взагалі в належній йому частині будинку ніколи не проживали, томі є такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі зазначеного просив визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право бути зареєстрованими в ? частині житлового будинку [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представник позивачів по зустрічним позовам надав пояснення, аналогічні викладеним, просив зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] задовільнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог[PERSON] та [PERSON], зазначивши, що [PERSON] не надано жодних доказів щодо належності йому на праві власності ? частині житлового будинку [ADDRESS], оскільки ця частина будинку на даним час не введена в експлуатацію. На час розгляду справи у [PERSON] право власності на ? частині житлового будинку право власності не виникло, тому що таке право виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Аналогічно, і [PERSON] не надано жодних доказів щодо належності йому на праві власності ? частині житлового будинку [ADDRESS], оскільки будинок належав на праві власності [PERSON], яка померла. [PERSON] не зареєстрував у встановленому порядку право власності на спадкове майно на час звернення до суду, тому не набув право власності на ? частині житлового будинку. На підставі зазначеного, просили відмовити у задоволені зустрічних позовів в повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні категорично заперечувала проти позовним вимог про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відносно неповнолітніх [PERSON], [PERSON], оскільки законодавством закріплено право дитини на житло та вказано, що держава забезпечує право дитини на проживання в умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано. Від сумісного проживання мають двох неповнолітніх дітей: синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.6-7). Як вбачається з будинкової книги (а.с.84-85) в будинку [ADDRESS] зареєстровані наступні особи, зокрема: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Сторонами у справі не заперечувалось, що зазначені особи зареєстровані у будинку №128 за згодою власника житла. Як встановлено з пояснень учасників процесу, власником житлового будинку [ADDRESS] була [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.76). За життя [PERSON] був складений заповіт від 24.11.2004 року, за яким все належне їй майно вона заповідала [PERSON] (а.с.74). На час розгляду справи [PERSON] не отримав свідоцтво про право власності на частину житлового будинку [ADDRESS], що належала спадкодавиці. Відповідно до договору дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку, що посвідчений державним нотаріусом 14.10.2008 року та зареєстрований в реєстрі за №2-3657, [PERSON] подарував [PERSON] ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку по [ADDRESS], готовність обєкту 61% (а.с.57). Зі змісту договору вбачається, що вказана ? частина будинку належить дарувальнику на підставі договору дарування від 11.07.2001 року. На час розгляду справи право власності за [PERSON] на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] не зареєстровано. Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини вбачається, що на час розгляду справи все домоволодіння [ADDRESS] складається з житлового будинку (літ.А за технічною характеристикою), самовільно побудованого житлового будинку (літ.А1 за технічною характеристикою) та інших господарських будівель і спору. При цьому, право власності за [PERSON] та [PERSON] на зазначене домоволодіння (його частину) не зареєстровано. Правовою підставою звернення до суду з вимогами про виселення [PERSON] визначені положення ч.1 ст.116 Житлового кодексу України. В свою чергу [PERSON] правовою підставою позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право проживання у житловому будинку визначає положення ст.71, 72 Житлового кодексу України. При цьому, суд наголошує, що позивачем не відокремлювались правові підстави звернення до суду з вимогами про виселення щодо кожного з відповідачів, у зустрічній позовній заяві здійснено посилання саме на ч.1 ст.116 ЖК України та під час розгляду справи наголошувалось на виселенні відповідачів саме з цих підстав, а суд за ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинстваз власної ініціативи не може змінювати підстави позову. Таким чином, суд вирішує спір відповідно до обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Вирішуючи даний спір щодо права та порядку користування житловим приміщенням суд зауважує, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, предметом доказування, зокрема, є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України та ч. 1 ст.116 ЖК України, згідно яких виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними. Таким чином, для застосування правил цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під заходами попередження або громадського впливу, про які зазначено у ч.1 ст.116 ЖК України, маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як зазначалось, відповідачі [PERSON], та неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та вселились (проживають) у спірному об'єкті нерухомості як члени сім'ї власника майна. Позивачем в ході судового розгляду відповідно до ст.60 ЦПК України не надано жодних достовірних та належних доказів на спростування того, що відповідачі вселились у спірне житло без згоди власника будинку. Таким чином, набувши право користування спірним будинком як житлом в якості члена сім'ї власника житла, відповідно до положень ст. 156 ЖК України, відповідачі можуть бути виселені з нього на підставі відповідних норм ЖК України. Позивачем, в порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів систематичного порушення відповідачами правил співжиття і застосування до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу, що не дали результату, не надано доказів про систематичне застосування передбачених законом заходів попередження з боку суду, прокурора, міліції чи адміністративної комісії до відповідачів, не надано також доказів самоправного зайняття жилого приміщення. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання їм іншого жилого приміщення. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які допитані за клопотанням позивача, в судовому засіданні наголошували на існуванні між [PERSON] та [PERSON] неприязних відносин, що призводило до частих сварок та виявлення агресії з боку [PERSON] до колишнього чоловіка та його батьків. При цьому, чітких пояснень щодо обставин виникнення таких конфліктів свідки не надали, оскільки зміст таких конфліктів їм відомий або зі слів позивача або був почутий здалеку, або свідок був присутнім при конфлікті та чув певні фрази, що «вирвані з контексту». Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. При оцінці показань допитаних свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом прийнято до уваги, що у показах свідків, допитаних за клопотанням позивача, спостерігається безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь позивача (допитані свідки - родичка, сусідка, близький друг [PERSON].), що ставить їх під сумнів, а тому не можуть вважатися належними доказами у справі, не можуть буди джерелом достовірної інформації. Враховуючи викладене, вимоги [PERSON] про виселення відповідачів із спірного жилого приміщення, як осіб, які систематично порушують правила співжиття, задоволенню не підлягають, оскільки не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обов'язковою умовою виселення осіб. Виходячи зі змісту ст. 71, 72 України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом з тим, права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Враховуючи те, що відповідач та її неповнолітні діти вселились до спірного будинку за згодою власника, як члени сім'ї, тому суд вважає, що у даному випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР до вказаних правовідносин застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] посилався на те, що відповідачка з дітьми зареєстрована у спірному будинку, а саме у належній йому ? частині, однак фактично ніколи не проживала саме у належній йому ? частині будинку, що обмежує його у здійсненні належного йому права власності на спірне житлове приміщення, створює обмеження і перешкоди у реалізації права розпорядження житловим будинком. Як доказ в обґрунтування своїх вимог позивач приводить акти обстеження житлових умов від 10 жовтня 2012 року, від 26 січня 2016 року, 16 липня 2016 року та 06 серпня 2016 року, які вказують на фактичну відсутність та не проживання [PERSON] з дітьми у належній [PERSON] на праві власності ? частині будинку. У зазначених актах є посилання на те, що [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей фактично проживають в іншій ? частині будинку, яка є власністю [PERSON] При цьому, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] це юридично одне домоволодіння, розділ внатурі не проводився, власниками [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані. Суд зазначає, що встановлені під час розгляду справи обставини складання наведених актів обстеження житлових умов ставлять під сумнів достовірність зафіксованих у них фактів. Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що приймала участь при обстеженні належної [PERSON] на праві власності ? частині будинку, при цьому підтвердила, що правовстановлюючі документи на будинок їй не надавались. Аналогічні покази надали свідки [PERSON], яка взагалі вказала, що спочатку підписала, а вже після вийшла на обстеження, та свідок [PERSON], який зазначив, що зміст актів йому досконально невідомий, він лише проглядав їх перед підписанням. Таким чином, підписуючи акти про обстеження житлових умов свідки підтверджували наведені в них факти і обставини, однак при наданні показів в суді пояснити не змогли, звідки їм стала відома та чи інша інформація. Суд, оцінивши акти обстеження житлових умов з урахуванням показів свідків та у сукупності з іншими доказами, з урахуванням ступеня довіри до них, через виникнення сумніву щодо достовірності викладених у них обставин, не приймає їх в якості належних доказів по справі. Підсумовуючі вищевикладене, суд зазначає, що відповідно до ст. 317, 319. 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. З системного аналізу положень законодавства, що регулюють спірні правовідносини, слід дійти до висновку, що з вимогами про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користування власністю, може звернутись до суду особа, яка є власником або належним користувачем нерухомого майна. Так, [PERSON] та [PERSON] не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження того, що вони є власниками або належними користувачами житлового будинку [ADDRESS] саме в тих частках, на які вони посилаються, на час розгляду справи право власності на будинок за ними не зареєстровано. Більш того, частина вказаного об'єкту нерухомості не введена до експлуатації, відсутній правовстановлюючий документ, тобто розцінюється судом як будівельні матеріали, що розташовані на земельній ділянці, а тому не може бути об'єктом, щодо якого вирішується або встановлюється порядок користування ним. Крім того, суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] чинять перешкод в користуванні будинком [ADDRESS]. Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Оскільки відповідно до положень ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, тому перш за все при вирішенні спорів зазначеної категорії суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Оскільки право власності на 1\\2 будинку [ADDRESS] [PERSON] не виникло, у нього відсутнє суб'єктивне право на звернення до суду із заявленими вимогами. Теж саме стосується і [PERSON], який вступив у спадщину після смерті матері, однак свідоцтво про право власності на заповідану йому частину будинку не отримав, будь-яким іншим чином своє право власності на частину будинку також не зареєстрував. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів в обґрунтування заявлених за зустрічними позовами вимог, приймаючи до уваги, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що обставини, якими позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed