Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

До суду звернулись [PERSON] , [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просять: припинити право спільної часткової власності сторін на кв. [ADDRESS] розділивши та виділивши в натурі: 1/3 частину квартири, що належить [PERSON] та складається з ізольованої кімнати, житловою площею 10 кв.м. з балконом; 1/3 частину квартири, що належить [PERSON] та складається з ізольованої кімнати, житловою площею 15 кв.м. з балконом; 1/3 частину квартири, що належить [PERSON] , та складається з ізольованої кімнати, житловою площею 17, 2 кв.м.; кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, вбудовану шафу просять залишити у спільному користуванні сторін. Вимоги позову мотивовані тим, що сторони по справі є співвласниками кв. [ADDRESS] . Спірна квартира належить сторонам по справі в рівних частках, а саме по 1/3 частині. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 було встановлено порядок користування спірною квартирою, а саме: [PERSON] виділено в користування кімнату, житловою площею 15 кв.м. з балконом; [PERSON] виділено в користування кімнату житловою площею 10 кв.м. з балконом; [PERSON] виділено в користування кімнату житловою площею 17, 2 кв.м.; кухню, коридор, вбиральню та ванну кімнату було залишено у спільному користуванні сторін. Вказаним рішенням встановлено, що сторони не можуть знайти домовленості щодо користування квартирою. На підставі викладеного позивачі звернулись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 17.10.2018 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 16.01.2019 ухвалою суду по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 01.07.2020 до суду надійшов висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 01.12.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] , яка є представником позивача [PERSON] , підтримала вимоги позову в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялась судом належним чином. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. У відповідності до свідоцтва про право власності на житловід 23.11.1993, кв. [ADDRESS] належала на праві власності в рівних долях: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом та витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] помер [INFO] , після його смерті належну йому частину спірної квартири, що становить ј, в рівних долях успадкували сторони по справі. Згідно з технічним паспортом на вказану вище квартиру, вона складається з 3-х кімнат, жилою площею 42,2 кв.м., а саме: 1-а кімната - 17, 2 кв.м., 2-а кімната - 10 кв.м., 3-я кімната - 15 кв.м., кухня - 7,4 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв.м., вбиральня - 1 кв.м., коридор - 12,2 кв.м., вбудована шафа 1, 1 кв.м., лоджія 3,8, 6 кв.м. На підтвердження своїх вимог, позивачами до позовної заяви додано резолютивну частину рішення суду №754/4428/17 по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. Разом з тим, суд не приймає вказаний доказ до уваги при ухвалені рішення, оскільки зазначене рішення суду не завірене належним чином, не містить відмітки про набрання рішенням суду законної сили, у зв`язку з чим вказаний доказ не може бути прийнятий судом як належний, достовірний та достатній в розумінні ст. 77, 79-80 ЦПК України. Будь-яких клопотань про витребування доказів стороною позивачів до суду не подавалось. У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 16.06.2020 №3616/19-43/10388/20-43, поділити кв. [ADDRESS] між співвласниками, або виділити кожному з них по 1/3 частині квартири технічно неможливо у відповідності до вимог п. 3.15, 5.10, 5.17, 5.18, 5.19, 5.20, 5.21 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суд України від 16.11.2016 року у справі №6-1443цс16. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991 р. із змінами, виділ в натурі частки жилого будинку можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. ВССУ зазначив, що для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість, і тому для цього у справі проводяться будівельно-технічні та земельно-технічні експертизи. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. Кількість та розміри виходів повинні відповідати вимогам будівельних норм за видами будинків та споруд. Якщо при поділі відбувається реконструкція та необхідно додержуватися вимог ДБН та санітарних правил. Разом з тим, матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які підтверджують технічну можливість виділу в натурі часток кожного співвласника. Зокрема, технічна неможливість поділу кв. [ADDRESS] між співвласниками, або виділення кожному співвласнику по 1/3 частині квартири встановлено висновком експерта. З огляду на вказане суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed