Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

До суду із позовом звернувся [PERSON] Посилається на те, що 12.10.2010 року було винесено заочне рішення Комунарським районним судом м. Запоріжжя про визнання недійсним договору дарування [PERSON] 957/1600 частини будинку [PERSON]. 19.12.2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] 957/1600 частин житлового будинку за договором №4564, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON]. Згодом, 25.01.2013 року було укладено договір купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON]. 06.06.2013 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя було подано заяву про перегляд заочного рішення. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 року у задоволенні позову [PERSON] (яка стала правонаступником після смерті [PERSON]І.) до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини будинку недійсним відмовлено. Отже, за договором дарування [PERSON] належить 957/1600 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Енгельса, 23. На підставі ст. ст. 215,216 ЦК України просить визнати недійсними договір дарування 957/1600 частин житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Енгельса, 23 від 19.12.2012 р.; анулювати/скасувати державну реєстрацію права власності на 957/1600 частин цього житлового будинку; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку м. Запоріжжя, вул.. Енгельса, 23 від 25.01.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON]; скасувати/анулювати державну реєстрацію права власності на цей будинок; витребувати із незаконного володіння на користь [PERSON] 957/1600 частин цього житлового будинку. В судовому засіданні позивач та його представник за договором [PERSON] позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, оскільки [PERSON] є добросовісний набувач, підстав для визнання договору купівлі-продажу не має. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в суді пояснила, що вона посвідчувала договір купівлі-продажу житлового будинку 25.01.2013 року. Для цієї нотаріальної дії їй були надані правовстановлюючі документи, ніяких перешкод для вчинення цієї нотаріальної дії не було. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що позивач є її батьком. Він в 2010 році зломав обидві ноги, в 2011 році поперек, тому проживав разом з нею та її чоловіком, оскільки потребував сторонньої допомоги. В 2013 році батько дізнався про заочне рішення суду, яким скасували договір дарування частини житлового будинку від його матері [PERSON] йому. [PERSON] не мала наміру продавати будинок, оскільки сама в ньому проживала, також і батько проживав там. Вона не знала про те, що цей будинок проданий. Бабуся пояснювала, що вона лише підписала документи на отримання пенсії. Свідок [PERSON] в суді повідомив, що є знайомим позивача, знав добре його померлу матір, з якою часто спілкувався. [PERSON] за життя ніколи не виказувала бажання розпорядитись будинком. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. 26 грудня 2006 року [PERSON] подарувала [PERSON] належні їй на праві власності 957/1600 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Енгельса, 23 (т.1 а.с.28). 12.10.2010 року було винесено заочне рішення Комунарським районним судом м. Запоріжжя про визнання недійсним договору дарування [PERSON] частини будинку [PERSON]. 06.06.2013 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] подав заяву про перегляд вказаного заочного рішення. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 року у задоволенні позову [PERSON] (яка стала правонаступником після смерті [PERSON]І.) до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини будинку недійсним відмовлено. 19.12.2012 року [PERSON], від імені якої на підставі довіреності діяв [PERSON] подарувала [PERSON] 957/1600 частин житлового будинку за договором №4564, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (т.1 а.с. 88). 25.01.2013 року було укладено договір купівлі-продажу будинку між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] (т.1 а.с. 25). Тобто, на час прийняття рішення Апеляційним судом Запорізької області 09.12.2015 року право власності на житловий будинок 23 по вул. Енгельса в м. Запоріжжя було зареєстрований за [PERSON]. Відповідно до ч. 2\~ст. 328 ЦК України\~право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 3 частини першої\~статті 388 ЦК України\~передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відтак, приписами\~статті 388 ЦК України\~встановлено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею. При розгляді справи № 6-52цс14 Верховний Суд України 11 червня 2014 року зробив правовий висновок, відповідно до якого за змістом\~ст. 388 ЦК України\~майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки спірний будинок вибув із власності [PERSON] за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.10.2010 року, але в подальшому 09.12.2015 року скасованого апеляційним судом Запорізької області, зазначений будинок слід вважати таким, що вибув із володіння власника поза його волею. Цей будинок, який належав [PERSON] за відплатним договором безпідставно перейшов у власність набувача [PERSON] Крім цього відповідно до даної постанови, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом на підставі\~ст. 388 ЦК України\~є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Згідно зі\~ст. 330 ЦК України\~, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Майно вибуло у [PERSON] не з його волі іншим шляхом, тому він має право на витребування майна за віндикаційним позовом і вимога в цій частині є обґрунтованою. В частині позовних вимог про визнання договорів дарування 957/1600 частин житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Енгельса, 23 від 19.12.2012 р.; купівлі-продажу від 25.01.2013 року недійсними слід зазначити наступне. За загальним правилом\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу. Статтею 216 ЦК України\~передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані із його недійсністю, а згідно\~ст..236 ЦК України\~правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Згідно ч.3\~ст..216 ЦК України\~правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції № 6-107цс12 від 07.112012\~\~року норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~\~388 ЦК України. Оскільки позивач не є стороною оспорюваних договорів, його право не підлягає захистові шляхом з використанням правового механізму, установленого ст. ст.\~215,\~216 ЦК України, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку належним способом захисту є витребування будинку з чужого незаконного володіння, що є підставою для скасування реєстрації в реєстрі прав власності на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] Для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені\~статтею 27\~Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядком «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженим постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 р., що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника. Враховуючи, що [PERSON] безпідставно набула право власності на 957/1600 частин оспорюваного житлового будинку, а продала [PERSON] цілий житловий будинок № 23 вул.. Енгельса в м. Запоріжжя, тобто розпорядилась неналежною їй 957/1600 частин житлового будинку, скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на 957/1600 частин будинку №23 по вул.. Енгельса в м. Запоріжжя. Проте, суд не може задовольнити позовні вимоги про анулювання/скасування державної реєстрації права власності на 957/1600 частин цього житлового будинку за [PERSON], оскільки в позові не вказано яку саме реєстрацію, від якої дати за яким номером. Суд не може вийти за межі позовних вимог та визначити обсяг порушеного права позивача. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір в сумі 1927,05 грн. Оскільки позов задоволено частково, суд вважає, що судові витрати, понесені позивачем підлягають частковій компенсації в сумі 487 грн. 20 коп. з відповідача [PERSON]

Outcome: partial