Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Заступник прокурора Дзержинського району м. Харкова 31.01.2014 року звернувся з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Дерев»янка [PERSON], [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр Трейдінг», товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестор-3» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №60а-7, нежитлових приміщень першого поверху №№ 60а-1,60а-2,60а-3,60а-4,60-а-5,60а-6 загальною площею 207,6 кв.метри,які розташовані за адресою м. Харків пр..Леніна №54. Позовні вимоги прокурора двічі були залишені Дзержинським районним судом м. Харкова без розгляду у зв»язку з неявкою прокурора в судове засідання, двічі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова були скасовані Апеляційним судом Харківської області, востаннє 03,03.2015 року (том1 арк.211) з направленням справи на новий розгляд. Особа, в інтересах якої прокурор звернувся до суду з позовом про захист прав держави, а саме: Харківська міська рада була залучена по справі як третя особа Дзержинським районним судом м. Харкова, самостійних вимог не заявляла, в судовому засіданні пояснень не надавала, не з»явилася про час розгляду справи попереджена своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не сповістила. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за дорученням позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, пояснивши суду, що договір купівлі-продажу від імені її довірителя здійснював Арбітражний керуючий ,ліквідатор ФОП [PERSON] в межах процедури про банкрутство, договори купівлі-продажу були здійснені у відповідності з вимогами законодавства, належним чином зареєстровані, посвідчені нотаріально. Підстав для визнання договорів недійсними не існує. Крім того, звернула увагу суду на той факт, що право територіальної громади не порушене, земельна ділянка площею 0,050 га по пр..Леніна №54 в м. Харкові повернута територіальній громаді на підставі рішення суду від 17.03.2011 року. Вимагати визнання недійсним договорів купівлі-продажу прокурор має право виключно в інтересах недієздатної особи, або особи яка введена при укладенні договору в оману, залякана тощо. В своєму позові позивач не вказує яким саме чином та ким після приведення учасників угод в первісний стан будуть повернуті кошти. Проситла в задоволенні позову відмовити. Відповідачі [PERSON]»янко В.В., ТОВ «Сервісний центр Трейдінг», ТОВ «Інвестор-3» в судове засідання не з»явилися, по час розгляду справи попереджені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістили. Вислухавши пояснення сторін, ознайомившись з доводами третьої особи:Харківської міської ради, дослідивши матеріали справи по суті, суд приходить до наступного: Судом роз»яснені учасникам процесу вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України відносно того, що докази по справі надаються сторонами,а судом тільки оцінюються. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності з ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.03.2008 року № 3028/08 було визнано за Дерев»янком [PERSON] право власності на нежитлові приміщення, переобладнані з колишньої квартири №60а в будинку №54 по пр.. Леніна в м. Харкові, а саме: нежитлові приміщення підвалу №60а-7, нежитлових приміщень першого поверху №№ 60а-1,60а-2,60а-3,60а-4,60-а-5,60а-6 загальною площею 207,6 кв.метри. 25 вересня 2008 року Дерев»янко В.В. продав, а [PERSON] придбав вищевказану нерухомість за договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесено в реєстр нотаріальних дій за № 3255. Діючи на підставі доручення від імені покупця Дерев»янко В.В. зареєстрував вищевказану нерухомість в КП «Харківське міське БТІ» 26.09.2008 року номер витягу 20379290, реєстраційний номер 22867462, номер запису П-1-11823. 19 листопада 2008 року Апеляційний Суд Харківської області рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.03.2008 року № 3028/08 скасував, а справу направив на новий розгляд. Після чого у зв»язку з неявкою позивача справу було залишено без розгляду, [PERSON] про те, що він по суті є власником квартири №60-апо пр..Леніна №54 в м. Харкові, а не нежитлових приміщень відомо не було. Цей факт установлено при розгляді Дзержинським районним судом м. Харкова і викладено в мотивувальній частині рішення по справі №2-93/11 від 17.03.2011 року. Відповідач [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-приватний підприємець і договір купівлі-продажу з ТОВ «Сервісний центр Трейдінг» не укладав, бо договір купівлі-продажу від 19.09.2011 року спірних приміщень здійснено ЛІКВІДАТОРОМ банкрута фізичної особи - приватного підприємця [PERSON], арбітражним керуючим [PERSON], який здійснював свою діяльність на підставі Постанови Господарського суду Харківської області від 22.12.2010 року по справі №Б-39/164-10, ухвали Господарського Суду Харківської області від 15.08.2011 року та ліцензії АВ№ 470222, виданої Департаментом з питань банкрутства 27.02.2010 року. Договір купівлі-продажу оформлено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] і внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №1850. Купівля-продаж здійснена на підставі протоколу №6 проведення Аукціону на Товарній біржі «Правопорядок» від 26.04.2011 року. Результати аукціону не оспорено, протокол №6 Аукціону недійсним не визнано. Ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 17.06.2014 року (том 1 арк.148-149), яка у відповідності з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України встановила обставини, що не підлягають доказуванню безпосередньо вказано, що [PERSON] придбав вищевказані приміщення не як ФОП, а як фізична особа. Але ці обставини не заважають щодо здійснення продажу майна в процесі процедури банкрутства. Договір купівлі - продажу від 25.04.2013 року було укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісний центр Трейдінг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестор-3», посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за відповідним номером, який в матеріалах справи, що надані прокурором як докази не можливо прочитати (том 1 арк.23-24). Для укладення цього договору ТОВ «Інвестор-3» був укладений іпотечний договір № 13-065 з Публічним акціонерним товариством Банк «Золоті ворота» та з цього часу вищевказані приміщення є предметом іпотеки з оціночною вартістю 1 234720,00 гривень (том 1 арк.25). Визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.04.2013 року, який укладено між двома юридичними особами не є можливим у суді загальної юрисдикції, у зв»язку з чим ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.04.2014 року провадження по справі в цій частині було закрито (том 1 арк.126-127), ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 17.06.2014 року (том 1 арк.148-149) в цій частині ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова залишено без змін. Таким чином, в цій частині позовні вимоги заступника прокурора Дзержинського району м. Харкова судом не розглядаються, бо провадження в цій частині закрито, прокурором Дзержинського району м. Харкова позовні вимоги уточнені не були. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова № 2-93/11 від 17.03.2011 року, яке набуло чинності поновило право територіальної громади в особі Харківської міської ради на земельну ділянку по пр..Леніна №54 в м. Харкові. В резолютивній частині судового рішення сказано: Позовні вимоги Харківської [PERSON] до Дерев»янка [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON] про звільнення самочинно захопленої земельної ділянки площею 0,0050 га по пр.Леніна №54 в м. Харкові шляхом знесення самочинно побудованої прибудови до квартири №60-а та повернення земельної ділянки Харківській [PERSON] з приведенням її в первісний стан задовольнити в повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] до Дерев»янка [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], Харківська [PERSON] про усунення порушення в здійсненні права користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності, зобов»язання вчинення певних дій, позовні вимоги ЗАКРИТНОЇ [PERSON] до Дерев»янка [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], Харківська [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою, яка належить на праві власності та знесення самочинних забудов до квартири [ADDRESS] задовольнити в повному обсязі. Поновити порушене право Харківської територіальної громади в особі Харківської міської ради на земельну ділянку площею 0,0050 га по пр.Леніна №54 в м. Харкові шляхом знесення самочинно побудованої прибудови до квартири [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0050га, яка розташована за адресою м. Харків пр.Леніна №54 звільнити та повернути Харківській територіальній громаді в особі Харківської міської ради. Зобов»язати Дерев»янка [PERSON], [PERSON] привести земельну ділянку площею 0,0050 га, яка розташована за адресою м. Харків пр.Леніна №54 в первісний стан, який існував до самочинного будівництва. Поновити порушене право [PERSON], ЗАКРИТНОЇ [PERSON], усунувши перешкоди в користуванні власністю, зобов»язавши Дерев»янка [PERSON], [PERSON] привести квартиру [ADDRESS] в первісний стан, який існував до самочинного будівництва шляхом зносу самочинної забудови та ліквідації самочинно обладнанного підвального приміщення. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір займу (кредитний договір) є двостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч.1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч.1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст.219, частина перша ст.220, частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» «Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що «Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі, з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину, і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Згідно з вимогами ст..ст.124,129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов»язковість рішень суду до виконання. На підставі ст..41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто в Україні не може бути позбавлений права власності, до підстав виникнення права власності відноситься право на спадкування, підстави для усунення цього права чітко передбачені законом. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі вимог ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що прокурор у відповідності з вимогами ст.36 Закону України «Про прокуратуру» має право звертатися за захистом порушених прав громадян або держави, але тільки у випадку, коли це право є порушеним, як передбачено ст.15 ЦПК України та ст.16 ЦК України. Судом встановлено, що право територіальної громади в особі Харківської міської [PERSON] на земельну ділянку площею 0,050га по пр. Леніна№ 54 в м. Харкові поновлено рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова та не може бути захищено шляхом позбавлення осіб права власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, підстав для визнання договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №60а-7, нежитлових приміщень першого поверху № 60а-1,60а-2,60а-3,60а-4,60-а-5,60а-6 загальною площею 207,6 кв.м., які розташовані за адресою м. Харків пр..Леніна №54 не існує, прокурором ніяких доказів тим обставинам, що вищевказані договори є недійсними суду не надано, суд вважає за доцільне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed