Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до Віньковецького районного споживчого товариства. Позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12 червня 2015 року укладеним між нею і Віньковецьким районним споживчим товариством і визнати за нею право власності на приміщення магазину, яке знаходиться в [ADDRESS]. Позивач повідомляє, що 12 червня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло з договору позики, укладеного 21 січня 2015 року, за яким вона, як фізична особа виступила іпотекодержатилем. Предметом іпотеки було приміщення магазину з підвалом в [ADDRESS]. Зазначене приміщення магазину належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 37447244, видане 13.05.2015 року Реєстраційною службою Віньковецького РУЮ Хмельницької області. Свідоцтво зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 634951568206 від 13.05.2015 року, індексний номер - 37449076. Договір позики передбачав повернення боргу в розмірі 40 000 грн. до 01 липня 2015 року. Зазначену суму відповідач не повернув, і на її вимогу про повернення боргу не відреагував. Тому вона посилаючись на п. 12 договору іпотеки у зв'язку з невиконанням зобов'язання вважає за можливе отримати право власності на предмет іпотеки - приміщення магазину. В судове засідання сторони не з'явились, були належно повідомлені про час та місце розгляду справи, надіслали заяви, в яких просять справу розглядати буз їх участі. Справа відповідно до вимог ст. 58 ч.2 ЦПК України розглядалась у відсутності сторін, без фіксування процесу звукозаписувальними технічними засобами. Відповідно до поданої відповідачем заяви, Віньковецке районне споживче товариство (далі - РайСТ) визнає вимогу [PERSON] Проаналізувавши заяви сторін, та надані ними докази суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню. Оскільки сторона відповідача визнає вимоги [PERSON], то судом перевірялись правові підстави укладання договорів та непротиріччя їх чинному законодавству. Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Одним із видів застави, згідно ст. 575 ЦК України є іпотека. Зазначене право передбачене також і п. 12 Договору іпотеки, відповідно до якого, позивач - іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки шляхом її реалізації у спосіб визначений цим договором та чинним законодавством. Статтею 589 ЦК України визначені правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Правові ж наслідки порушення обов'язків іпотекодавця передбачені частиною 1ст. 12 ЗУ «Про іпотеку», а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною 2 статті 590 ЦК України визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Встановлено, що 21.01.2015 року між фізичною особою [PERSON] та Віньковецьким РайСТ укладено договір позики. Згідно п.1 цього договору [PERSON] платіжним дорученням передала споживчому товариству 40 000 грн. Позичальник зобов'язався повернути кошти до 21 квітня 2015 року, проте на час розгляду справи взяті зобов'язання не виконав. Зазначені зобов'язання, оговорені в цьому договорі та в нотаріально посвідченому 24.06.2015 року договорі іпотеки, де визначено, що у разі невиконання договору позики (повернення коштів) приміщення магазину в [ADDRESS] передається [PERSON] Договір укладений за згодою другого з подружжя іпотекодавця, а нотаріусом заборонено відчуження приміщення магазину відповідно до ст. 73 ЗУ « Про нотаріат». Згідно ч. 2 ст. 589 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Приміщення будинку магазину згідно висновку про вартість об'єкта оцінки становить 32 394 грн. Частиною 3 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою також забезпечуються, зокрема, вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України, ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та п. 15 Договору іпотеки, звернення стягнення на заставлене майно здійснюється, зокрема, за рішенням суду. Відповідно до п.15 Договору іпотеки спірні питання, що стосуються виконання даного договору підлягають вирішенню в судовому порядку. Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням ч.3 ст.33, ст.36, ч. 1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїм правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позивач, заявляючи позовні вимоги, надає висновок суб'єкта оціночної діяльності про оцінку приміщення магазину. Вищевикладені норми цивільного законодавства, а також умови договорів між сторонами, які відповідають їм, дають суду законні підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. При цьому, суд враховує роз'яснення, викладені в п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, відповідно до якого, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо), а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487, 20 грн. (розмір судового збору, визначений з урахуванням дати подання позовної заяви). При цьому суд виходить з того, що позивач, як інвалід ІІ групи, звільнена від сплати збору на час подачі позову. На підставі ст. ст.33, 37 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved