Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №1, діючи в інтересах Львівської міської ради, звернувся до суду з позовом, в якому просить витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1097392046101); визнати недійсним та скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові, здійснену 25.11.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що нежитлові півпідвальні приміщення пл. 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові, позначені на поверховому плані індексами 7-1-7-6, належать територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Ленінської ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 р. «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам». СВ Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017140050001899 від 04.05.2017р. за фактом підроблення рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 р. у справі №2-982/2010, на підставі якого [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлові приміщення площею 67,8 кв.м, що на вул. І. Франка, 124 у м. Львові, з попередньою правовою кваліфікацією - ч. 3 ст. 358 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що в Галицькому районному суді м. Львова справа за позовом [PERSON] до Мистецького фонду імені короля [PERSON] щодо вказаних приміщень не розглядалась взагалі, а у справі № 2-982/2010 розглядалось питання розірвання шлюбу сторонніх осіб. Згідно з висновками експертиз підписи від імені судді Серьодкіної І.М., які наявні в рішеннях Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 р. у справі №2-982/2010, виконані не [PERSON], а іншою особою, відтиски печатки Галицького районного суду м. Львова, які наявні в рішеннях Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 р. у справі №2-982/2010 нанесені не гербовою печаткою Галицького районного суду м. Львова. В подальшому, 28.11.2011 року [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], продав вказані приміщення громадянину [PERSON] 25.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно отримав нежитлові півпідвальні приміщення загальною площею 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові. Відтак, майно, яке належало територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі рішення Ленінської ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 р. «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам», вибуло з володіння власника поза його волею. За таких обставин, рішення про державну реєстрацію права власності та запис про право власності підлягають скасуванню, а нерухоме майно підлягає витребуванню. Просить позов задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 лютого 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 19 березня 2018 року на адресу суду надійшли пояснення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], в яких остання вказала що нею, 25 листопада 2016 року за реєстровим № 1242 було посвідчено договір дарування нежитлових приміщень загальною площею 67,8 кв.м, за адресою: м. Львів, вул. І. Франка, буд. 124, сторонами в якому виступали [PERSON] та [PERSON]. Зазначила, що договір було посвідчено у відповідності до норм чинного законодавства. Сторонами було надано усі документи, які підтверджують правоздатність та дієздатність сторін, належність майна дарувальнику. Після посвідчення договорів купівлі - продажу право власності на вищевказане майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у відповідності до ст. 19, 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за [PERSON] /а.с. 48/. 23 травня 2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся з клопотання про закриття провадження у даній справі, у звязку з відсутністю предмета спору /а.с. 78/. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2018 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 02 липня 2018 року на адресу суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких вказав, що при розгляді справи №2-982/2010 Галицьким районним судом м. Львова дійсний власник спірного майна не був учасником судового процесу, в межах розгляду зазначеної справи не відбулося примусове вилучення майна у його дійсного власника, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Отже, рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 р. у справі №2-982/2010 не було реалізовано та не є правовою підставою для набуття права власності на спірне майно як [PERSON], так і іншими особами після нього, адже право власності територіальної громади міста Львова на це майно не припинялося, жодних заходів щодо відчуження майна не вживалося. Як вбачається з протоколу допиту [PERSON], останній не вчиняв жодних дій на звернення до суду у справі №2-982/2010 та подальшу державну реєстрацію права власності на спірне приміщення, що також свідчить про протиправність вибуття приміщень з власності територіальної громади м. Львова. Відтак, вважає, що спірне нежитлове приміщення підлягає поверненню територіальній громаді міста Львова /а.с.117-119/. 10 грудня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення [PERSON], в яких відповідач вказує, що з аналізу ст.ст. 387, 388 ЦК України, вбачається, що витребувати майно в добросовісного набувача може лише власник такого майна. В свою чергу, рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 року у справі №2-982/2010 жодним чином не підтверджує будь-якого права власності Львівської міської ради на спірне майно до 18.11.2010 року та не дає їй права на його витребування, оскільки, остання не є та не була його власником. В такому випадку, лише власник майна може звернутися про витребування майна в кінцевого набувача. Окрім того вказує, що з оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи (яка заведена в лютому 2011 року) на нежитлове приміщення загальною площею 67,8 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Ів. Франка, буд. 124 вбачається, що в такій відсутня будь-яка реєстрація права власності за Львівської міською радою. Рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №222 від 14 квітня 1987 року «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам», на яке покликається Львівська міська рада, вважаючи себе власником спірних нежитлових приміщень, стосується передачі місцевим радам лише житлового фонду, в той час як спірні приміщення загальною площею 67,8 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Ів. Франка, буд. 124, є нежитловими приміщеннями та до житлового фонду не відносяться. Відтак, відповідач вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували передачу спірного нежитлового приміщення у комунальну власність. Просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у такому, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у поясненнях. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради в судовому засідання позов підтримала та просить задовольнити. Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, згідно заяви просить проводи розгляд справи без її участі /а.с. 48/. Представник Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд вважає можливим розглянути заяву справу без участі учасників справи, які в судове засідання не зявилися, на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми для прийняття рішення. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільних та інвентаризаційної справ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Статтею 41\~Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334\~ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5\~ЦК України). В провадженні Галицького районного суду м.Львова дійсно перебувала справа №2-982/2010 за позовом [PERSON] до Мистецького фонду імені короля [PERSON], Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про розірвання договору найму та визнання права власності. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2010 року у вказаній справі розірвано договір найму, укладений між [PERSON] та Мистецьким фондом імені [PERSON] 01 січня 2009 року. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлові півпідвальні приміщення площею 67,80 кв.м за адресою: м. Львів, вул. І.Франка, 124, позначені на поверховому плані під індексами: 7-1 площею 9,0 кв.м, 7-2 площею 4,4 кв.м, 7-3 площею 1,5 кв.м, 7-4 площею 7,5 кв.м, 7-5 площею 21,4 кв.м, 7-6 площею 24,0 кв.м. Зобов'язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за [PERSON] право власності на нежитлові півпідвальні приміщення площею 67,80 кв.м за адресою: м. Львів, вул. І.Франка, 124, позначені на поверховому плані під індексами: 7-1 площею 9,0 кв.м, 7-2 площею 4,4 кв.м, 7-3 площею 1,5 кв.м, 7-4 площею 7,5 кв.м, 7-5 площею 21,4 кв.м, 7-6 площею 24,0 кв.м. Рішення суду набрало законної сили та виконано в законом встановленому порядку. [PERSON], на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2010 року у справі №2-982/2010, зареєстрував право власності на нежитлові півпідвальні приміщення загальною площею 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові /а.с. 17/. Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому, 26.03.2011 р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], продав вказані приміщення [PERSON] 25.11.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно отримав нежитлові півпідвальні приміщення, загальною площею 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові /а.с. 35, 36/. Встановлено, що СВ Галицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017140050001899 від 04.05.2017 р. за фактом підроблення рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 р. у справі №2-982/2010, на підставі якого зареєстровано право власності на нежитлові приміщення площею 67,8 кв.м, що на вул. І. Франка, 124 у м. Львові, з попередньою правовою кваліфікацією - ч. 3 ст. 358 КК України /а.с. 11/. Досудове розслідування у кримінальному провадженні не завершено, події, складу злочину та винуватої особи не встановлено, обвинувального акту не складено, вироку суду не ухвалено. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи №6/389 від 02.08.2017р. підписи від імені судді Серьодкіної І.М., які наявні на рішеннях Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 у справі №2-982/2010, виконані не [PERSON], а іншою особою /а.с. 21-24/. Окрім цього, згідно з висновком технічної експертизи документів №6/390 від 03.08.2017 відтиски печатки Галицького районного суду м. Львова, які наявні на рішеннях Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 у справі №2-982/2010 нанесені не гербовою печаткою Галицького районного суду м. Львова /а.с. 25-28/. Оцінюючи дані обставини, суд приходить до висновку про те, що вони не можуть суттєво впливати на обставини справи оскільки вони не були предметом судового розгляду у кримінальному провадженні, їм не надано належної правової, судової оцінки, вони не лягли в основу судового рішення, а тому не можуть бути належним та допустимим доказом у даному цивільному провадженні. Відповідно до статей 330, 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328\~ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216\~ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388\~ЦК України. Як зазначає, Верховний Суд України, відповідно до частини п'ятої статті 12\~ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Окрім цього, відповідно до ч. 2 п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388\~ЦК України. Відповідно до ч. 2 п. 22 цієї ж постанови суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388\~ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Крім цього, з аналізу ст. 387 та 388 ЦК України, вбачається, що витребувати майно в добросовісного набувача може лише власник такого майна. Позивач, вважаючи себе\~власником спірних\~приміщень,зазначає, що нежитлові півпідвальні приміщення площею 67,8 кв.м на вул. І. Франка, 124 у м. Львові, позначені на поверховому плані індексами 7-1-7-6, належать територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Ленінської ради народних депутатів №222 від 14.04.1987 «Про затвердження реєстру житлових будинків належних місцевим радам» /а.с. 15/ та вибули з її володіння поза волею власника. Однак вказане рішення стосується передачі місцевим радам лише житлового фонду, в той час як спірні приміщення загальною площею 67,8 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Ів. Франка, буд. 124, є нежитловими приміщеннями та до житлового фонду не відносяться. В свою чергу, рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.11.2010 року у справі № 2-982/2010 жодним чином не підтверджує будь-якого права власності Львівської міської ради на спірне майно до 18.11.2010 року. В такому випадку, лише власник майна може звернутися про витребування майна в кінцевого набувача. З оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи, яка заведена в лютому 2011 року на нежитлове приміщення загальною площею 67,8 кв.м за адресою: м. Львів, вул. Ів. Франка, буд. 124 вбачається, що в такій відсутня будь-яка реєстрація права власності за Львівської міською радою. 24.05.2006 року між Управлінням комунальної власності Львівської міської ради та Регіональним благодійним фондом ім. Короля Данила укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 67,8 кв.м на вул. Франка, 124 у м. Львові /а.с. 20/. Вказаний договір припинено у зв'язку із закінченням терміну дії договору, та на підставі акта приймання-передачі від 28.02.2011 року передано балансоутримувачу майна ЛКП «Снопківське» /а.с. 14/. Слід зазначити, що Львівська міська рада, яка виступає представницьким органом від імені територіальної громади, є рівним учасником цивільних відносин поряд з іншими, на яку в повній мірі поширюються положення цивільного законодавства, зокрема в частині підстав набуття або виникнення права власності на нерухоме майно. Так, згідно із положеннями ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також територіальні громади. Згідно із ст. 329 ЦК України, юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Згідно з ч.2 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими субєктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Виходячи із положень цивільного законодавства, територіальна громада міста Львова, від імені якої діє Львівська міська рада, набуває право власності на майно придбане на підставі правочину; створене територіальною громадою безпосередньо або ж у співпраці з іншими учасниками цивільних відносин; на підставі рішення суду про передачу безхазяйного майна у комунальну власність згідно із ст. 335 ЦК України. Відповідно до положень п. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України). Частиною 1 статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Таким чином, з аналізу ст.ст. 387 та 388 ЦК України, вбачається, що витребувати майно в добросовісного набувача може лише власник такого майна. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували передачу спірного нежитлового приміщення у комунальну власність та прийняття такого приміщення до комунальної власності. Рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №222 від 14 квітня 1987 року стосувалося лише житлового фонду. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведеного вбачається, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами будь-якої належності спірних нежитлових приміщень територіальній громаді в особі Львівської міської ради, тобто їх належність до комунальної власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1\~ в інтересах Львівської міської ради до [PERSON], за участю третіх осіб Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про скасування державної реєстрації права власності та витребування майна необхідно відмовити. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати, на підставі ст.141 ЦПК України, необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed