Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що згідно рішення Троїцького районного суду Луганської області від 12 липня 2006 року по справі № 2-402/2006 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] після чого було проведено державну реєстрацію зазначеного домоволодіння. Згідно копії домової книжки в зазначеному житловому будинку позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає з 29 травня 1962 року, позивачка [PERSON] з 16 червня 1990 року. Згідно матеріалів технічного паспорту за вказаним житловим будинком було закріплено земельну ділянку завширшки 15,21 м. та довжиною 23 м. Поруч із земельною ділянкою позивачів розташована вільна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], якою з 1996 року як вказують позивачі вони добросовісно, відкрито та безпосередньо користуються. Згідно із актом обміру земельної ділянки, її площа складає 0,1404 га, також було проведено огляд земельної ділянки та вчинено лист з приписом про порушення щодо облаштування каналізаційної ями. Позивачі вважають, що вказаними документами відповідачем визнавалося право користування спірною земельною ділянкою без правовстановлюючих документів ще з 2011 року. Оскільки позивачка [PERSON] у відповідності до пенсійного посвідчення від 15 березня 1999 року № 113605 є пенсіонеркою за віком та відноситься до категорії дітей війни, то земельний податок за користування вільною земельною ділянкою не сплачувався. Питання стосовно визначення межі земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, розташованих за адресою в [ADDRESS] розглядалося узгоджувальною комісією по земельним суперечкам при виконкомі Троїцької селищної ради Луганської області від 19 червня 2014 року з виїздом на місце, у наслідок чого було складено відповідний акт, згідно якого спірна земельна ділянка знаходилася у користуванні у іншої особи, яка на даний час померла, при цьому рішення про відмову від земельної ділянки не приймалося. Позивачі не згодні з висновками, викладеними у зазначеному акті та вважають, що вони не відповідають нормам діючого законодавства. При цьому, на даний час [PERSON] було надано спірну земельну ділянку під забудову на підставі копії заповіту від 30 вересня 2004 року, що на думку позивачів також не відповідає закону, оскільки при винесенні відповідного рішення відповідач знав про те, що спірною земельною ділянкою довгий час користується та претендує на неї позивачка [PERSON], яка відноситься до дітей війни і має право на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва та городництва. Позивачі вважають, що [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку за давністю користування (набувальною давністю) та просять суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що за адресою в [ADDRESS] проживала особа, яка зловживала спиртними напоями. Після її смерті вони з [PERSON] звільнили після зруйнованого будинку спірну земельну ділянку від будівельного сміття, зорали її, висадили фруктові дерева та кущі, забезпечили належний догляд за земельною ділянкою, на що було витрачено значну суму грошових коштів. Вважає, що спірна земельна ділянка має належати за набувальною давністю [PERSON] Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги також підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що саме вона на протязі тривалого часу доглядала за спірною земельною ділянкою, висадила фруктові дерева та кущі на ній, обробляла її. Вважає, що дана земельна ділянка має належати саме їй за давністю користування. Представник позивачки [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з викладених у позові підстав, просила їх задовольнити, оскільки вважає, що позивачка [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку за давністю користування на підставі набувальної давності. Представник Троїцької селищної ради Луганської області Домашова О.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні, оскільки позивачі самовільно зайняли спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим було винесено відповідне рішення суду про звільнення позивачкою [PERSON] зазначеної самовільно занятої земельної ділянки і на даний час у позивачів відсутні законні підстави для набуття у власність спірної земельної ділянки. Представник [PERSON] вважає, що у позивачів відсутні належні підстави для отримання спірної земельної ділянки у власність за набувальною давністю. Свідок [PERSON] суду пояснила, що тривалий час знайома з позивачами, останні на протязі тривалого часу доглядали за спірною земельною ділянкою, висадили на ній фруктові дерева та кущі, обробляла її. Суд, вислухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, відповідно до позовної заяви [PERSON] та [PERSON], останні зазначають, що вони відкрито, добросовісно і безперервно з 1996 року на протязі 18 років користуються земельною ділянкою загальною площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], без правовстановлюючих документів, та просять визнати право власності за [PERSON] на вказану земельну ділянку за набувальною давністю. При цьому, судом встановлено, що власниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS], були [PERSON] та [PERSON], що підтверджує свідоцтво на право приватної власності на домоволодіння, виданим Троїцькою селищною радою Луганської області 07 липня 1961 року (а.с. 34). Дане домоволодіння знаходилося на земельній ділянці загальною площею 0,12 га (у т.ч. 0,01 під будівлями, 0,11 га рілля), відповідно до земельно-шнурової книги КСП ім Чапаева (а.с.45-46). У 1986 році право власності на ? частку домоволодіння по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] на підставі свідоцтва про право спадщини за заповітом від 04 січня 1980 року, видане Троїцькою нотаріальною конторою 18 грудня 1986 року (а.с.35). Далі, рішенням 43 сесії Троїцької селищної ради ІV скликання від 26 жовтня 2005 року № 43/31 [PERSON] надано дозвіл на підготовку технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що розташована нижче [ADDRESS] (а.с. 37). [PERSON] замовила та виготовила технічну документацію, але не змогла приступити до її використання, так як [PERSON] самовільно зайняла її. [PERSON] зверталася до Троїцького районного суду Луганської області з цього приводу і рішенням суду від 03 серпня 2007 року № 2-463-2007 [PERSON] було зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] тобто земельну ділянку, яка є на теперішній час предметом позовних вимог. Вказане рішення суду на даний час вступило в законну силу, однак до теперішнього часу [PERSON] не виконано (а.с. 40-41, 65). Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 4 зазначеної статті, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В даному випадку, дуже важливим питанням є визначення дати, з якої починається перебіг строку володіння спірною земельною ділянкою для визнання за [PERSON] права власності на землю за набувальною давністю. Для цього слід враховувати правило, що закон зворотної сили не має, а тому згідно із зазначеним правилом, дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Вказана норма закріплена у ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Разом з тим, закріплені в ст. 344 ЦК України положення щодо набувальної давності з'явились в українському законодавстві 01 січня 2004 р. - з набранням чинності Цивільним Кодексом. Зі вказаного виходить, що перебіг строку володіння земельною ділянкою для визнання права власності на неї за набувальною давністю не може розпочинатися 1996 року (як вказують позивачі), оскільки на той час були відсутні законодавчі приписи стосовно набувальної давності. Водночас, згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Така позиція підтверджена і судовою практикою, - Верховний Суд України в ухвалі від 23 січня 2008 р. зазначив, що «перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 01 січня 2001 року», причому це не ставиться в залежність від того, коли саме почалося фактичне володіння майном. Крім того, аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, яка викладена у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. та № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист прав власності та інших речових прав». З роз'яснень Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2011 року «Про деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» вбачається, що у разі набуття права власності за набувальною давністю будь-яким суб'єктом цивільних правовідносин, з урахуванням положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до яких правила його статті 344 про набувальну давність в частині визнання права власності на нерухоме майно за правилами набувальної давності, можливе не раніше 01 січня 2011 року. Відповідно до правових позицій Верховного суду України вбачається, що, оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності з 01 січня 2004 року, то норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а відтак визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. При цьому, якщо давнісне володіння почалося до 01 січня 2001 року, то позовна даність сплинула (до моменту набрання чинності ЦК), а тому особа втратила можливість витребувати свою річ в судовому порядку. При цьому, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ч. 3 даної статті до обставин, що не підлягають доказуванню, відносить преюдиційні факти, тобто такі, що встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Вони не доказуються по іншій цивільній справі, якщо в ній беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На відміну від вироку, рішення суду, винесене по іншій справі, є обов'язковим для суду, що розглядає цивільну справу, по всіх обставинах. У даному конкретному випадку вищезазначеним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 03 серпня 2007 року за № 2-463-2007 було встановлено, що [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] тобто спірну на даний час земельну ділянку, та останню було зобов'язано звільнити дану земельну ділянку. Отже те, що спірна земельна ділянка була зайнята [PERSON] самовільно встановлено відповідним рішенням суду, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, а тому у [PERSON] не можуть виникати права на самовільно зайняту земельну ділянку за давністю користування, так як вказане суперечить вимогам ч. 1 ст. 344 ЦК України. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З огляду на вищезазначене, під час вирішення спору позивачами не надано належних доказів того, що [PERSON] добросовісно заволоділа спірною земельною ділянкою, а навпаки, судом було встановлено, що вказаною земельною ділянкою [PERSON] заволоділа самовільно, а тому зазначене не може вказувати на добросовісність заволодіння [PERSON] спірною земельною ділянкою. Крім того, набуття права власності на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки регулюється спеціальними нормами земельного законодавства, однак позивачами у своєму позові не наведено жодних посилань на Земельний Кодекс України чи інші нормативно-правові акти, які регулюють земельні правовідносини, як на підставу задоволення позовних вимог. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі вищевикладеного, ст.344 ЦК України, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 58 Конституції України, ст.ст.10, 59, 60-61, 213-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed