Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що ТОВ «Лотуре-Агро» на підставі права власності належить комплекс об'єктів нежитлових приміщень та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Між позивачем та відповідачем була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу належного відповідачу вказаного нерухомого майна. Позивачем було передано відповідачу домовлену суму за відчуження зазначеного вище нерухомого майна у сумі 250 000 гривень, про що було вчинено відповідний договір купівлі-продажу від 08 січня 2015 року. При цьому, на даний час позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на своє ім'я на вказане нерухоме майно. Позивач просить суд визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно. Позивач до суду не з'явився, просив справу розглянути без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без представника та визнання позовних вимог у повному обсязі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом було встановлено, що ТОВ «Лотуре-Агро» на підставі права власності належить комплекс об'єктів нежитлових приміщень та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а саме: нежитлова будівля вагової з навісом (літера А, а); склад для зерна (літера Б); майстерня МТМ (літери В, Г, г); ангар сільгосп машин (літера Д); ангар сільгосп інвентаря (літера Е); насінневий склад (літера Ё); склад (літера Ж); сторожа (літера З); ЗАВ (літери К,к ,Л, л). Між [PERSON] та ТОВ «Лотуре-Агро» в особі [PERSON] була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу належного відповідачу вказаного нерухомого майна. Позивачем було передано відповідачу домовлену суму за відчуження зазначеного вище нерухомого майна у сумі 250 000 гривень, про що було вчинено відповідний договір купівлі-продажу від 08 січня 2015 року. Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу від 08 січня 2015 року на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу [PERSON] передав, а ТОВ «Лотуре-Агро» в особі [PERSON], отримав від [PERSON] гроші в сумі 250 000 гривень. Передачу грошей здійснено готівкою в національній валюті України. При цьому, на даний час позивач не має можливості оформити вищезазначений правочин у нотаріальному порядку, оскільки відповідач не зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на своє ім'я на вказане нерухоме майно. З огляду на вищезазначене, позивач домовився з відповідачем щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшло вказане вище нерухоме майно, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення даного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 328, 334, 638, 655 ЦК України,

Outcome: approved