Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування уточнених позовних вимог якого зазначено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10 жовтня 2003 року по 04 липня 2005 року. Він вказаного шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що відповідач ухиляється безпідставно у повному обсязі від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину та після розлучення, зовсім перестав матеріально забезпечувати свою дитину. З часу припинення шлюбних відносин неповнолітня донька позивача з відповідачем постійно мешкає з позивачем. У добровільному порядку відповідач не бере участі у додаткових витратах на дитину, які полягають: у витратах на оренду житла у сумі 152 000 гривень та витрат по сплаті комунальних послуг у сумі 21197 гривень 59 копійок; витрат для розвитку здібностей щодо вивчення іноземних мов дитини на репетиторів з іноземної мови, навчання дитини у сумі 18880 гривень та складення іспитів у сумі 2550 гривень; облаштування робочого місця для дитини на суму 2500 гривень; лікування дитини на суму 122 гривні 30 копійок, 9225 гривень, 900 гривень та 821 гривня 30 копійок. Разом витрати на дитину у період з 2014 року по лютий 2019 року склали 208196 гривень 30 копійок, з яких 50 % на думку позивача має сплатити відповідач. Також позивач вважає, що відповідач підлягає стягненню майбутніх додаткових витрат: на оренду житла 4250 гривень щомісячно на дитину та 2000 гривень на лікування, з яких 50 % має сплачувати відповідач, тобто за 10 місяців 2019 року 21250 гривень 00 копійок навчання. Позивач просить суд: стягнути з відповідача додаткові кошти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 50 % від фактично витраченої суми на утримання дитини у розмірі 104098 гривень 09 копійок, які були фактично витрачені позивачем; стягнути з відповідача додаткові кошти на майбутнє утримання неповнолітньої дитини у розмірі 2150 гривень на місяць та стягувати їх щомісячно до кінця 2019 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень. Позивач та її представник у судове засідання не з’явилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судове засідання не з’явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи неявку у судове засідання відповідача, з метою дотримання встановлених законодавством процесуальних строків розгляду судом справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, аналізуючи наявні докази, які містяться в матеріалах справи, судом було встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕД № 264240 (а.с. 9). Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що 15 липня 2005 року складено відповідний актовий запис № 372, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-БК № 169877 (а.с. 10). Позивачем надано у якості доказу належного майнового стану відповідача оприлюднену останнім декларацію про майновий стан особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (а.с. 11-16), а також у якості доказів на обґрунтування заявлених вимог відомості про навчання дитини та перебуванні на лікуванні, оплату відповідних послуг (а.с. 17-25, 85-86, 89-94, 101-108), копії довідок про взяття позивача та її дитини на облік як внутрішньо переміщених осіб (а.с. 26-29), копію договору оренди житлового приміщення від 02 березня 2018 року (а.с. 31), копію договору оренди житлового приміщення від 02 березня 2017 року (а.с. 33), копію договору оренди житлового приміщення від 02 березня 2016 року (а.с. 32), копію договору оренди житлового приміщення від 01 березня 2015 року (а.с. 30), копії платіжних документів та довідок про сплату за комунальні послуги (а.с. 34, 81-82), копію акту прийому-передачі меблів для дому і офісу (а.с. 35), копію заявки на бронювання туристичних послуг (а.с. 36). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зіст. 141 Сімейного кодексу Українимати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідност.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимогст.185 СК Українитой з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізустатті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що під додатковими витратами на дитину позивач розуміє витрати на оренду житла, витрати на навчання, у тому числі сплату певних екзаменів та репетиторів, придбання предметів на облаштування робочого місця, відвідування лікарів та придбання певних медикаментів. З такими твердженнями позивача суд погодитися не може, виходячи із наступного. Так, витрати на придбання ліків, проведення певних медичних заходів та консультації лікарів згідно наданих позивачем у якості доказів медичних документів не підтверджують належним чином те, що це є саме витрати, пов`язані із хронічною хворобою дитини та лікуванням такої хвороби за призначенням лікаря. Витрати на оренду житла, придбання предметів на облаштування робочого місця, а також витрати на навчання суд не може віднести до витрат, пов`язаних із розвитком особливих здібностей у дитини, крім того частина таких витрати має характер повсякденних витрат, які можуть входити до обсягу аліментних зобов`язань, а тому такі витрати не можна віднести до витрат, які пов'язані з особливими обставинами. Вимогу позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини, пов`язаних з відпочинком та оздоровленням, суд також вважає необґрунтованою, оскільки вона не підтверджується належними доказами. Так, не підтвердженим є те, що дитина за станом здоров`я потребує періодичного санаторно - курортного оздоровлення, не доведено, що оздоровлення дитини можливо отримати виключно у тому місці, яке відвідала позивач. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що зазначені витрати позивача не входять до визначення особливих обставин в розумінні ст. 185 СК України і не підлягають стягненню з другого з батьків, тому вимога позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини задоволенню не підлягає. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачем, а тому в задоволенні позову відмовляє.

Outcome: dismissed