Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

До Тульчинського районного суду 20.08.2015 звернулися [PERSON] і [PERSON] з позовом до Богданівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.08.2004 померла мати позивачів - [PERSON], що 06.07.2004 зробила заповітне розпорядження, яким заповіла їм усе своє майно. Спадкове майно складається з земельної ділянки загальною площею 1,82 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради, Тульчинського району, Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачі спадщину прийняли, однак нотаріально оформити своє право на неї не можуть, оскільки спадкова земельна ділянка належала матері на підставі свідоцтва про право на спадщину і за життя вона не встигла зареєструвати своє право власності на неї. У звязку з цим, нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому вони звернулися до суду з вказаним позовом і просять визнати за ними в рівних частинах у розмірі 1/2 кожній, право власності на земельну ділянку загальною площею 1,82 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради, Тульчинського району, Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позивачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак надіслали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності у яких вказала, що позов підтримують і просять його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, однак від Богданівської сільської ради, на адресу суду надійшла заява у якій зазначено, що сільська рада не заперечує проти задоволення позову і просить розглядати справу без участі її представника. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що: [PERSON], померла 24.08.2004, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 241611 від 25.08.2004, виданим виконкомом Богданівської сільської ради Тульчинського району (а.с. 12). Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з земельної ділянки загальною площею 1,82 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради, Тульчинського району, Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВВВ № 723769 від 30.03.2004 (а.с. 17). Згідно копії свідоцтва про народження серії IV-АМ № 381947 від 29.11.1993, [PERSON], народилася 12.11.1993, її матірю записана [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії ІІІ-АМ № 426670 від 03.01.1987, [PERSON], народилася 22.12.1986, її матірю записана [PERSON] (а.с. 9). Дошлюбне прізвище [PERSON] «Мензул», що підтверджується копією рішення Тульчинського районного суду Вінницької області № 148/2813/14-ц від 02.12.2014, про розірвання шлюбу (а.с.11). Мати позивачів [PERSON], 06.07.2004 заповіла усе своє майно своїм дочкам [PERSON] і [PERSON], вказані обставини підтверджуються копією заповіту від 06.07.2004 (а.с. 14). Згідно копії довідки № 344 від 14.07.2015, виданої Богданівською сільською радою Тульчинського району, єдиними спадкоємцями [PERSON], є дочки - [PERSON] і [PERSON], які прийняли спадщину (а.с. 15). Постановою № 377/02-31 від 15.07.2015, нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори, позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку (а.с. 8). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачами дотримано усіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вони не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку, а відтак в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] і [PERSON] в заявлених ними межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачами, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved