Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Законний представник позивача, яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона знаходилась у шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] Під час спільного проживання у них [INFO] народився син [PERSON]. На теперішній час шлюб між ними розірвано, спільно не проживають. Після припинення сімейних відносин, малолітній син залишився разом з нею. В липні 2016 року відповідач по справі подарував їх спільній дитині, сину [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вона разом з малолітнім сином проживає в зазначеній квартирі, самостійно несе всі витрати по сплаті комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих в ній осіб та її утриманню, тощо. Відповідач по справі в зазначеній квартирі не проживає та відмовляється в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку. Тому, просить суд усунути перешкоди користування квартирою шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Законний представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. При цьому суду зазначила, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, необхідно для зняття останнього з реєстраційного обліку, що вплине на розмір отриманої субсидії. Відповідач по справі [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді, просив суд повністю відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень суду повідомив, що він не вбачає необхідності зніматися з реєстраційного обліку подарованої ним сину квартири, оскільки останній є ще малолітнім і не може в повній мірі самостійно розпоряджатися цієї квартирою. Більш того, якщо він зніметься з реєстраційного обліку, малолітній син також буде знятий з реєстрації. Також суду зазначив, що його дохід в місяць не перевищує дохід позивача по справі, тому зняття його з реєстрації не вплине на оформлення та отримання субсидії по сплаті комунальних послуг, а навпаки розмір субсидії буде вище. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - відділу реєстрації міста проживання виконавчого органу Торецької міської ради в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що не заперечується сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] знаходились у шлюбі між собою. В квітні 2016 року шлюб між ними було розірвано (зворотна сторона а.с. 8). [INFO] року під час спільного проживання у них народився син [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження, батьком дитини є відповідач по справі [PERSON] (а.с. 6). Згідно договору дарування квартири, 06.07.2016 року складеного і посвідченого державним нотаріусом Торецької державної нотаріальної контори Донецької області, в реєстрі за № 1296 (а.с. 9) відповідач по справі [PERSON] подарував своєму синові [PERSON] квартиру [ADDRESS] Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10) підтверджено, що зазначена вище квартира на підставі договору дарування від 06.07.2016 року дійсно на праві приватної власності належить малолітньому [PERSON], [INFO]. Згідно довідки про склад сім'ї № б/н від 22.09.2016 року (а.с. 11) в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідач по справі [PERSON] та його малолітній син [PERSON], [INFO]. З огляду на це, суд зазначає наступне. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сім'ї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час в судовому засіданні не доведено, що відповідач без поважних причин понад один рік не проживає в зазначеній квартирі. Як вбачається з матеріалів справи, попередній власник спірної квартири, а саме відповідач по справі подарував цю квартиру своєму синові [PERSON] в липні 2016 року. На теперішній час малолітній [PERSON] є новим власником спірної квартири, а відповідач по справі, як батько дитини, набув статус члена сім'ї власника квартири, тому його право користування квартирою, як члена сім'ї власника квартири, кореспондується та є похідним від належного малолітньому [PERSON] права власності на квартиру і він, як член сім'ї власника має право користуються квартирою нарівні з власником цієї квартири. З огляду на це, суд вважає безпідставними доводи законного представника позивача про те, що відповідач [PERSON] перешкоджає їй та їхньому малолітньому сину в здійсненні ними права на безперешкодне володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, оскільки такої підстави для визнання члена сім'ї таким, що втратив право користування квартирою законом не передбачено. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Виходячи з цієї норми закону, дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Так, в матеріалах справи містяться відомості про місце реєстрації малолітнього [PERSON] за місцем реєстрації його батька [PERSON], а саме за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає заявлені позовні вимоги недоведеними, тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed