Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

До суду надійшла зазначена позовна заява, у якій представник позивача на підставі довіреності просить визнати договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] від 12.10.2001 року договором дарування. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 24.09.2001 року [PERSON] оформила довіреність на [PERSON], а саме на вчинення дій відносно власної квартири ([ADDRESS]), який на той час перебував у шлюбі з її матір'ю [PERSON]. Метою оформлення вказаної довіреності було укладення договору дарування даної квартири. 12 жовтня 2001 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Ніяких грошових коштів за квартиру вона не отримувала і не мала намір отримувати. Про вказаний факт вона дізналась тільки тоді, коли [PERSON] після розлучення з матір'ю звернувся до суду з вимогою поділу нібито спільного майна - будинку, що був отриманий в результаті обміну квартир. Таким чином, [PERSON], укладаючи від її імені договір дарування, діяв у власних корисних інтересах, продаючи квартиру частково самому собі. Посилаючись на вищенаведені обставини та ст. 58, 62, 63 ЦК Української РСР, представник позивачки просить визнати договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] від 12.10.2001 року договором дарування. Третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] подали заперечення проти позову, в яких зазначили, що заявлені позивачем у позові аргументи не знаходять підтвердження у матеріалах справи та в чинному законодавстві, оскільки [PERSON], третя особа у справі, діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, продав квартиру ([ADDRESS]) на законних підставах, уклавши договір купівлі-продажу АЕВ № 228107. Як на законність укладення договору купівлі-продажу, вони посилалися на довіреність, видану [PERSON] [PERSON] 24.09.2001 року та зареєстровану в реєстрі за номером 9774, оскільки у зазначеній довіреності відсутнє право [PERSON], як повіреного [PERSON], дарувати квартиру, а однією складовою з повноважень оформленої довіреності є продаж квартири. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, поважних причин пропущеного строку позовної давності немає, так як, в 2002 році [PERSON] передав копію договору купівлі-продажу АЕВ № 228107 [PERSON], яка на той час перебувала у нього в гостях, тому просили застосувати строк давності і відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Суду пояснив, що позивач, - дочка відповідача, надала довіреність [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] була домовленість про укладення договору дарування. При підписанні довіреності [PERSON] довіряла своїй матері [PERSON], яка була присутня у нотаріуса при підписанні довіреності, та [PERSON], які на той час перебували в зареєстрованому шлюбі. Проте, [PERSON] ніяких коштів не отримувала ні від [PERSON], ні від [PERSON]. Лише, коли в 2012 році в суді розглядалася справа про визнання права власності на частку майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та виділ майна в натурі, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] дізналася, що [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири. За ознакою безгрошовості укладений договір купівлі-продажу квартири необхідно визнати договором дарування. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що дійсно за договором купівлі-продажу квартири [PERSON] на підставі довіреності, виданої її дочкою [PERSON], продав їй квартиру за адресою: [ADDRESS]. Але, вона грошових коштів за неї не віддавала ні [PERSON], ні [PERSON], тому фактично був укладений договір дарування цієї квартири. Третя особа, [PERSON], не підтримав позовні вимоги та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суду пояснив, що дочка відповідача [PERSON] видала йому довіреність на здійснення продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На підставі цієї довіреності був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Як пояснила йому відповідач, укладення цього договору необхідно було для того, щоб цю квартиру та іншу квартиру, яка належала їй і внучці, можливо було б обміняти на котедж. Особисто з ним [PERSON] не домовлялася про те, що необхідно було укласти договір дарування. Ніяких зауважень щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від [PERSON], яка приїжджала до них в гості в м. Славутич в 2002 році, не було. Чи віддавала грошові кошти відповідач позивачу за продаж квартири йому не відомо. Представник третьої особи [PERSON], - [PERSON] не підтримав позовні вимоги та просив відмовити у задоволенні позову. Суду пояснив, що позивач [PERSON] уповноважила [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири і тому в його повноваження не входило укладення договору дарування вказаної квартири. [PERSON] діяв в межах наданих йому позивачем повноважень, визначених в довіреності. Державний нотаріус Славутицької міської державної нотаріальної контори Наваліхіна О.О. в судове засідання не з'явилась, надала до суду письмові пояснення, в яких просила розглядати справу за її відсутності та зазначила, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] було посвідчено Славутицькою державною нотаріальною конторою Київської області 12.10.2001 року за реєстровим номером 5441 згідно довіреності, посвідченої нотаріусом м. Новосибірська Російської Федерації [PERSON] 24.09.2001 року за реєстровим номером 9774, в якій [PERSON] надала повноваження [PERSON] продати або обміняти вищевказану квартиру, повноважень на дарування в довіреності не було. Ухвалою суду від 28 квітня 2014 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], державний нотаріус Славутицької міської державної нотаріальної контори Наваліхіна Олена Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу удаваним та продовжено судовий розгляд в загальному порядку. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 вересня 2001 року позивач вчинила односторонній правочин, видавши [PERSON], третій особі у справі, довіреність, посвідчену нотаріусом м. Новосибірська Російської Федерації [PERSON] за реєстровим номером 9774, якою уповноважила [PERSON] бути її представником у відповідних організаціях, установах по всім питанням, що стосуються розпорядження квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], продати за ціну та на умовах за його розсудом вказану квартиру, чи обміняти її (а.с. 19). 12 жовтня 2001 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], на підставі довіреності продав зазначену квартиру [PERSON], що підтверджено договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Славутицької державної нотаріальної контори Наваліхіною О.О. та зареєстровано в реєстрі за номером 5441 (а.с. 3). Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні рішення Славутицького міського суду Київської області від 10 жовтня 2012 року, яке було частково змінено рішенням апеляційного суду Київської області від 19 грудня 2012 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та виділ майна в натурі, [PERSON] та [PERSON] перебували з 27 червня 1997 року у зареєстрованому шлюбі, розірвання якого 3 червня 2009 року було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області. Після розірвання шлюбу відповідач відновила дошлюбне прізвище [PERSON](а.с. 39-52). Вирішуючи спір відповідно до встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно ч.1 ст. 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цієї особою. Як вбачається з довіреності, виданої [PERSON] [PERSON], посвідченої нотаріусом м. Новосибірська Російської Федерації [PERSON] за реєстровим номером 9774, [PERSON] уповноважила [PERSON] продати за ціну та на умовах за його розсудом квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], чи обміняти її. Таким чином, доводи представника позивача про те, що [PERSON], уклавши договір купівлі-продажу квартири, перевищив надані йому [PERSON] повноваження, спростовуються дослідженою в судовому засіданні довіреністю, тому ч.1 ст.63 ЦК УРСР, на яку посилається представник позивача в позовній заяві як на одну із підстав недійсності договору купівлі-продажу, застосуванню не підлягає. Не знайшли в судовому засіданні підтвердження і доводи представника позивача про те, що [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу, порушив вимоги ч.3 ст. 62 ЦК УРСР, якою передбачено, що представник не може укладати договори від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу не у відношенні себе особисто, а з іншою особою. Згідно ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Як вбачається з пояснень третьої особи [PERSON], позивач уповноважила його на укладення договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що підписуючи договір у нотаріуса, вона усвідомлювала, що підписує саме договір купівлі-продажу квартири. Згідно ч.1 ст. 224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як зазначено у договорі купівлі-продажу квартири, продаж квартири вчинено за 16000 гривень, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору, що підтвердили своїми підписами [PERSON] та [PERSON], тобто укладений договір відповідає за своїм змістом ч.1 ст. 224 ЦК України. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що йому невідомо, чи передавала грошові кошти відповідач позивачу, оскільки вони родичі і тому він не втручався в їхні справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За правилом ч.2 цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, тягар доказування правомірності своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого в ст. 10 ЦПК України. Доказів того, що було укладено договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], позивачем, її представником та відповідачем суду не надано. Вищенаведені обставини та досліджені у судовому засіданні докази свідчать про реальність та дійсність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. За таких обставин підстав для задоволення позову немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed