Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання втрати права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності. Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.2016, позивачу належить житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] Зазначений будинок належав батьку позивача, який 01.06.2007 надав [PERSON] дозвіл на реєстрацію у ньому. Відповідач у будинку не проживав, однак з реєстрації не знявся. На даний момент будинок, за адресою: [ADDRESS], належить позивачці, яка бажає продати його, однак не може це зробити через реєстрацію місця проживання [PERSON] у вказаному будинку. Позивач дозволу на реєстрацію [PERSON] у належному їй будинку не давала, він не є членом її сім'ї та не проживає у вказаному будинку понад п'ять років, а тому на думку [PERSON] є таким, що утратив право на користування житловим приміщенням. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, а тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом і просить, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком, за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати останнього знятися з реєстрації. Позивач у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, у якій вказала, що просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник третьої особи Тульчинської міської ради Вінницької області у судове засідання, не з'явився і відомостей про причини неявки суду не повідомив. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча своєчасно належним чином повідомлений про дату і час слухання справи і відомостей про причину своєї неявки до суду не надав. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] від 18.10.2016, [PERSON], після смерті [PERSON], належить будинок, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Згідно копії домової книги, станом 21.01.2015 місце реєстрації проживання відповідача значилося у вказаному будинку (а.с. 6 - 8). Відповідно до довідки, виданої головою квартального (вуличного, будинкового) комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 04.11.2016, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], не проживає (а.с. 9). У відповідності до інформації № 02-37-1792 від 25.11.2016, наданої Тульчинською міською радою Вінницької області, [PERSON] не значиться, за адресою: [ADDRESS], а з 22.06.2016 він зареєстрований, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Статтями 13, 41 Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Згідно ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Також, згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання.. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК України, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оскільки, під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] змінив реєстрацію місця проживання та не значиться у будинку позивача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed