Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в якій прохав стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг у сумі 77 500 грн. та судовий збір у розмірі 840,80 грн., в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 04.03.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, який оформлений борговою розпискою, яку остання написала власноруч. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути позику у сумі 77 500 грн. до 01.07.2020 року. Однак умов договору відповідач не виконав. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, умови договору, позивач просив стягнути з відповідача на його користь борг згідно розписки в сумі 77 500 грн. та понесені судові витрати. Згідно з ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 09.09.2020 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, зобов`язано надати суду оригінал боргової розписки. Позивач у судовому засіданні 27.10.2020 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору. Позивач на вимогу суду надав оригінал боргової розписки, який залучений до матеріалів цивільної справи. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилась з невідомих причини, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надавала, про причини неявки не інформувала, відзив на позовну заяву та будь-які клопотання до суду не подавала. Ураховуючи викладене та те, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до розписки від 04.03.2020 року, укладеної між позивачем та відповідачем, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, відповідач зобов`язалась повернути [PERSON] до 01.07.2020 року грошові кошти в сумі 77 500 грн. (а.с.20). 02.07.2020 року позивач направив відповідачу [PERSON] вимогу про сплату заборгованості у розмірі 77 500 грн. (а.с.8). Судом встановлено, що відповідачем не виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення коштів згідно з розпискою від 04.03.2020 року, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, 11.11.2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 04.03.2020 року вбачається, що строк позики розпочинається з моменту підписання розписки і становить до 01.07.2020 року. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012 року, справа № 6-24ц12. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. У частині ч. 1 ст.527 ЦК України сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Із розписки, написаної [PERSON] , вбачається, що вона взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у сумі 77 500 грн. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору щодо подання позову в сумі 77 500 грн. та судовий збір в сумі 840,80 грн., всього 78 340,80 грн, оскільки вказані судові витрати понесені позивачем підтверджені документально.

Outcome: approved