Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

заступник прокурора м. Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання недійсними пункту рішення, державних актів на право власності на земельну ділянку, договорів купівлі-продажу. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою м. Києва виявлено факт незаконного відведення земельної ділянки із комунальної власності, яка знаходиться в археологічній охоронній зоні охоронюваного природного ландшафту в історичній місцевості Звіринець, а прийняте рішення Київської міської ради (п. 36) від 20.06.2002 № 40/40 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», а також державні акти на право власності на земельну ділянку т укладені договори купівлі-продажу не відповідають вимогам чинного законодавства, підлягають визнанню недійсними та скасуванню. На підставі наведеного позивач просив: визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду та відновити строк позовної давності; визнати недійсним пункт 36 рішення Київської міської ради від 20.06.2002 № 40/40 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», яким [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 24.09.2002 за № 82-2-01249; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18.11.2003 між [PERSON] та [PERSON], земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер [NUMBER]), посвідчений 18.11.2003 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2268; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER]), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.05.2004 за № 02-7-00358; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.06.2004 між [PERSON] та [PERSON], земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер [NUMBER]), посвідчений 10.06.2004 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. та зареєстрований в реєстрі за № 934; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (кадастровий номер [NUMBER]), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 14.08.2004 за № 02-7-00442; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 07.10.2011 між [PERSON] та [PERSON], земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер [NUMBER]), посвідчений 07.10.2001, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3665. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За твердженням позивача прийняте рішення Київради, державні акти на право власності на земельну ділянку та укладені договори купівлі-продажу не відповідають вимогам чинного законодавства, підлягають визнанню недійсними та скасуванню, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення та знаходиться в історичному ареалі міста, в археологічній охоронній зоні та зоні охоронюваного природного ландшафту, що підтверджується висновком Управління охорони пам?яток історії, культури та історичного середовища від 11.06.2002. Відведення вказаної земельної ділянки у приватну власність відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України повинно здійснюватися на підставі проекту відведення земельної ділянки, погодженого з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подаватися на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Проте, у матеріалах кадастрової справи висновок центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини відсутній. А отже відведення земельної ділянки [PERSON] здійснене з порушенням положень ст. 118 Земельного кодексу України. Також, позивач вказує на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, у зв?язку з цим з чим відповідно до п. 10.4 ДБН 360-92*** розміщення на такій землі будівель, споруд та комунікацій на таких землях не допускається. Враховуючи, що прокуратурі м. Києва про вказані порушення стало відомо у квітні 2015 року під-час розгляду низки звернень народних депутатів України, зокрема, [PERSON] [PERSON] та інших, то позивач просив визнати поважними причини пропуску прокуратурою міста Києва строку позовної давності. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала. Зазначила, що земельна ділянка, що виділялась [PERSON], не накладається на землі археологічної охоронної зони охоронюваного природного ландшафту в історичній місцевості «Звіринець». Всі сусідні земельні ділянки забудовані. Крім того, ні [PERSON], ні [PERSON], ні [PERSON], ні [PERSON] не здійснювали на земельній ділянці забудови. Судом встановлено, що відповідно до п. 36 рішення Київської міської ради від 20.06.2002 № 40/40 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель» передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови. (а.с. 10-21) На виконання вказаного рішення [PERSON] було видано держаний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER]. (а.с. 22) 18.11.2003 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого останньому видано державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. (а.с. 23, 25) Після чого, 10.06.2004, між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого останньому видано державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 24, 26, 27). В подальшому, 07.10.2011, між [PERSON] та [PERSON], укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER]. (а.с. 28) Відповідно до ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» в редакції, чинній на час прийняття рішення Київською міською радою (20.06.2002), території пам'яток, охоронних зон, заповідників, музеїв-заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної документації. Згідно Постанови Ради Міністрів Української PCP від 21.07.1965 № 711, Звіринецькі печери є пам'ятником археології республіканського значення. Відповідно до рішення Виконкому Київської міської Ради депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» та розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920» визначено межі історико-культурних заповідників і зон пам'яток історії та культури на території м. Києва та визначено статус історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури на території м. Києва. (а.с. 93-97) Згідно із п. 4.5 додатку № 1 до рішення Виконкому Київської міської Ради депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» Звіринецька гора належить до зони охоронюваного ландшафту. Відповідно до п. 7 додатку № 2 до рішення Виконкому Київської міської Ради депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» в зонах охоронюваного природного ландшафту не дозволяється будь-яке будівництво, що негативно впливає на характер ландшафту. Згідно із п. 1.1 додатку № 1 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920» район Видубицького монастиря і Звіринецьких печер належить до археологічних заповідників відповідно до схеми, Звіринецька гора до зони охоронюваного ландшафту. Відповідно до п. 14 додатку № 2 до розпорядження КМДА від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920» історико-культурні заповідники і охоронні зони пам'яток історії та культури належать до земель історико-культурного призначення. Згідно із висновком Управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища від 11.06.2002 № 2075 спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення та знаходиться в історичному ареалі міста, в археологічній охоронній зоні та зоні охоронюваного природного ландшафту (т. 1 а.с. 30). Відповідно до висновку Головного управління містобудування та архітектури від 20.05.2002 № 18-2301 спірна земельна ділянка, відноситься до зони історико-культурної зони - ландшафтної охоронної зони. Даний висновок набуває чинності після отримання позитивного висновку центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини (а.с. 29). Згідно із ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час прийняття рішення Київською міською радою (20.06.2002), проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом архітектури та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Проте, у матеріалах кадастрової справи висновок центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини відсутній. Відповідно до п. 13. додатку № 2 та п. 11.13 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» в зонах охоронюваного природного ландшафту не дозволяється будь-яке будівництво, що негативно впливає на характер ландшафту. Передбачається збереження, регулювання рослинності, заходи щодо зміцнення берегових територій, схилів ярів, знесення дисгармонуючих будинків і споруд, що спотворюють історичний ландшафт. Проектування та будівництво нових житлових районів, промислових та інших об'єктів обмежується. Відповідно до листа Управління охорони культурної спадщини від 06.04.2015 № 066-1081 спірна земельна ділянка розташована у Центральному історичному ареалі міста, в зоні охоронюваного ландшафту, на території пам'ятки ландшафту і історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра». Археологічна цінність земельної ділянки не визначена і потребує додаткового вивчення. По [ADDRESS] міститься пам'ятка археології національного значення Звіринецькі печери ХІ - початок ХVII ст. Враховуючи, що відсутні графічні матеріали (схеми розміщення земельних ділянок), Управління охорони культурної спадщини позбавлене можливості достеменно визначити їх історико-культурну цінність (а.с. 100). Тому, з метою з'ясування питання чи накладається земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на землю археологічної охоронної зони охоронюваного природного ландшафту в історичній місцевості Звіринець судом була призначена судова земельно-технічна експертиза. Згідно Висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 9876/17-41 від 04.08.2017 земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно фрагменту істотко-архітектурного опорного плану м. Києва в межах центральної планувальної зони «Зони охорони пам'яток культурної спадщини» розташована поза межами зони охорони археологічного культурного шару, зони охоронюваного ландшафту та археологічного заповідника «Район Видубецького монастиря і Звіринецьких печер». (а.с. 220-227) Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки під-час судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини, викладені в позовній заяві, як на підстави обґрунтування позовних вимог. Доводи позивача, що [PERSON] при отриманні земельної ділянки не було отримано дозволу Управління охорони пам'яток, погодження Інституту археології Національної академії наук України, не укладено угоду на здійснення археологічного нагляду з Управлінням охорони пам'яток, що вимагалось п. 36 рішення Київської міської ради від 20.06.2002 № 40/40 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель» та листі Головного управління містобудування та архітектури від 20.05.2002 № 18-2301, що є підставою для визнання п. 36 вказаного рішення недійсним, суд відхиляє, оскільки вказані вимоги стосуються здійснення будівництва на земельній ділянці, яке відповідачами не здійснювалось, та спростовується Висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи. Крім того, суд не приймає доводи прокурора, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, у зв'язку з чим відповідно до ст. 2 Закону України «Про планування і забудову територій» не допускається розміщення на такій землі будівель, споруд та комунікацій, виходячи з наступного. Відповідно до статей 50, 51, 52 Земельного кодексу України в редакції, що була чинна на час прийняття рішення Київською міською радою (20.06.2002) до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Згідно із ст. 2 Закону України «Про планування і забудову територій» одним із основних завдань планування і забудови територій є охорона довкілля та раціональне використання природних ресурсів. Відповідно до п.10.4 ДБН 360-92** розміщення будівель, споруд та комунікацій не допускається на землях зелених зон міст, якщо запроектовані об'єкти не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства. Проте, вказана земельна ділянка не відноситься до земель рекреаційного призначення, як про це вказує позивач, оскільки, хоча на ній містяться зелені насадження загального користування, проте вказана земельна ділянка відводилась [PERSON] із земель міської забудови, що дозволяє йому здійснювати на земельній ділянці будівництво. З урахуванням наведеного, доводи прокурора, що Київською міської радою рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймалося та безпідставно відведено земельну ділянку рекреаційного призначення для будівництва, є безпідставними, оскільки зміна цільового призначення земельної ділянки не здійснювалась. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України визнання недійними рішень органів місцевого самоврядування є одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки. Проте під час судового розгляду справи позивачем не доведено, що оспорюваним п. 36 рішення Київської міської ради порушуються земельні права територіальної громади м. Києва, у зв'язку з чим прокурором в порядку ст. 45 ЦПК України поданий вказаний позов, так як з прийняттям 23.02.2012 змін до Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» центральний орган виконавчої влади у сфері земельних відносин - Державне агентство земельних ресурсів України позбавлено функцій контролю за використанням і охороною земель, а створена для виконання вказаних завдань Державна інспекція сільського господарства України не наділена законом повноваженнями звернення до суду з позовами. Згідно зі ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи, що про вказані порушення позивачу стало відомо у березні 2015 року під час розгляду низки звернень народних депутатів України, зокрема, [PERSON] [PERSON] та інших, а до суду з цим позовом він звернувся у квітні 2015 року, то суд дійшов висновку, що строк позовної давності ним пропущено не було. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх недоведеністю. Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно із ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed