Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

До Тульчинського районного суду 25.05.2016 звернувся [PERSON] з заявою про встановлення факту. Заява мотивована тим, що 11.08.2010 помер [PERSON], його спадкоємицею є [PERSON], померла 19.11.2011, яка спадщину прийняла, однак вона не встигла оформити свої права на неї. Заявник є спадкоємцем [PERSON] за заповітом і вважає, що має спадкові права на майно [PERSON] за правилом спадкової трансмісії, однак реалізувати їх не може, оскільки померлий жив з [PERSON] без реєстрації шлюбу та вів з нею спільне господарство, починаючи з 1990 року по день смерті. У звязку з цим, [PERSON] звернувся до суду з даною заявою і просить встановити факт, що [PERSON] і [PERSON] з 1990 року по 11.08.2010 проживали однією сімєю. Заявник у судовому засіданні свої вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у його заяві. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, однак від Тиманівської сільської ради, на адресу суду надійшла довідка у якій зазначено, що сільська рада не заперечує проти задоволення вимог [PERSON] Свідки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що з 1990 року [PERSON] і [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу до дня смерті останнього. Заявник є їхнім онуком. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника, свідків, суд встановив, що [PERSON], померла 19.10.2011, а [PERSON], помер 02.07.2010, що підтверджується копіями свідоцтв про їх смерть серії 1-АМ № 215653 від 19.10.2011, серії 1-АМ № 174946 від 12.07.2010, виданими виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради Тульчинського району (а.с. 6, 7). У відповідності до довідки № 36 від 13.04.2016, виданої виконавчим комітетом Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, спадкоємицею [PERSON] була його дружина [PERSON], яка прийняла спадщину, однак не оформила свої спадкові права у звязку з смертю (а.с. 5). Згідно копії заповіту від 17.10.2011, посвідченого секретарем Тиманівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, [PERSON] заповіла усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі усе те, що буде належати їй на випадок смерті і на що вона за законом матиме право [PERSON] (а.с. 8). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 1 ст. 256 ЦПК України, суд, розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved