Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON], як законного представника малолітнього [PERSON], третя особа Приватний нотаріус Троїцького районного нотаріального округу Луганської області Гапочка Ельвіра Георгіївна, про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування якого зазначено, що [INFO] року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, у тому числі у вигляді ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою в [ADDRESS] На думку представника позивача за первісним позовом, вказаний будинок є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], так як його було введено в експлуатацію у період їх зареєстрованого шлюбу. Спадкоємцем за законом першої черги також є син [PERSON] малолітній [PERSON], законним представником якого є його мати [PERSON]. У встановлений законом термін сторонами були подані заяви про прийняття спадщини. На даний час сторони не можуть домовитися щодо розміру часток спадкового майна. Позивач за первісним позовом просить суд визнати за нею право власності на вищезазначений житловий будинок, земельну ділянку та грошовий вклад, які входять до спадкової маси. [PERSON] звернулася до суду в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: Приватний нотаріус Троїцького районного нотаріального округу Гапочка Ельвіра Георгіївна, про визнання права власності на спадкове майно, в якому згідно уточнених позовних вимог просить суд визнати за сторонами право власності на усю спадкову масу у рівних долях, по ? частині кожному. [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні свої вимоги підтримали, просили їх задовольнити. [PERSON], як законний представник малолітнього [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали, просили їх задовольнити. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вислухавши сторони та їх представників, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту - спадкоємці за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. В силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином, судом було встановлено, що дійсно згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] року (а.с .8). Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] згідно якого останній помер [INFO] року (а.с .9). Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с .10). Факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], згідно якого шлюб було розірвано 03 липня 2008 року (а.с .13). Факт родинних відносин між малолітнім [PERSON] та його батьком [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Факт наявності спадкового майна підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16 квітня 2015 року (а.с. 14), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с .15), свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 25 березня 1993 року (а.с. 18), витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (а.с .28), відповіддю на запит ПАТ «Державний ощадний банк України» № 110.17-14/2130 від 07 травня 2018 року (а.с .48), свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. Таким чином, на даний час до спадкової маси належить: -автомобіль марки «МАЗ», 1998 року випуску, модель 53366, тип - вантажний (бортовий), номер шасі (кузова, рами): VIN - [NUMBER], колір - сірій, реєстраційний номер [NUMBER]; -причеп марки ГБК, 1988 року випуску, модель 8350, тип - причіп (бортовий 2х осьовий, номер шасі (кузова, рами): [NUMBER], колір - зелений, реєстраційний номер [NUMBER]; -автомобіль марки «ВАЗ», 2007 року випуску, модель 21214, тип - легковий (універсал), номер шасі (кузова, рами): VIN - [NUMBER], колір - червоний, реєстраційний номер [NUMBER]; -автомобіль марки «ВАЗ», 2005 року випуску, модель 21213, тип - легковий (універсал), номер шасі (кузова, рами): VIN - [NUMBER], колір - синій, реєстраційний номер [NUMBER]; -житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою в [ADDRESS] -земельна ділянка № [NUMBER] площею 5,4987 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тополівської сільської ради Троїцького району Луганської області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] -грошовий вклад, який знаходиться на рахунку [PERSON] у Троїцькому ТВБВ № 10012/064 філії Луганського обласного управління ПАТ «Державний Ощадний Банк України. При цьому, згідно свідоцтва про право особистої власності на житло від 25 березня 1993 року [PERSON] є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою в [ADDRESS] [PERSON] помер [INFO] року, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 03 липня 2008 року. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Водночас, відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідач за первісним позовом заявила вимогу про застосування строку позовної давності до зазначених правовідносин. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною п'ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач за первісним позовом не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Із наданих позивачем за первісним позовом доказів встановлено, що у неї виникло право на позов про поділ майна подружжя з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2008 року, коли позивач дізналась про порушення її прав. Жодних належних та допустимих доказів того, що позивач дізналася про порушення свого права на теперішній час, суду не надано. Таким чином, право на поділ вказаного будинку у позивача за первісним позовом виникло саме з моменту розірвання шлюбу, а тому дане домоволодіння було спадковою масою як цілий будинок після смерті [PERSON]. Оскільки [PERSON] доводиться сином [PERSON] та на момент смерті останнього фактично прийняв спадщину після свого батька, чого не заперечують сторони по справі, то на даний момент дане домоволодіння є спадковою масою в цілому після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Таким чином, на даний час спадкоємцями майна за законом першої черги після смерті [PERSON] є його малолітній син, [PERSON], та мати спадкодавця [PERSON], які у встановленому законом порядку звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, а тому спадкове майно має належати їм у рівних долях, по ? частині кожному. З огляду на вищезазначене, вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню у повному обсязі. Вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, а саме позивачу за первісним позовом повинна належати ? частка усього спадкового майна, яке входить до спадкової маси. При цьому, для повного захисту прав позивача за первісним позовом суд вважає за необхідне вийти за рамки позовних вимог, так як у процесі розгляду справи по суті судом було встановлено наявність іншого спадкового майна, стосовно якого не було заявлено вимоги позивачем за первісним позовом, визнавши за позивачем за первісним позовом право власності саме на ? частину усього встановленого судом майна, яке входить до спадкової маси. Судові витрати підлягають розподілу згідно ст. 141-142 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 256, 257, 267, 328, 1216, 1218, 1223, 1261, 1268, 1267 ЦК України, ст.ст. 61, 69, 70 СК України,

Outcome: partial