Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 141 086,69 грн, що складається з 96 076,47 грн. - збитків від інфляції; 45 010,22 грн. - 3% річних за період з 02.10.2017 по 01.10.2020 року. 07 жовтня 2020 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , визначено розглядати справу в загальному позовному провадженні. 11 листопада 2020 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про зміну предмету позову, в якій просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для захисту її цивільного права на стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 500000,00 грн. за договором позики від 24.03.2015 року нотаріально посвідченому приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 500000,00 грн., збитків від інфляції 96076,47 грн.; 3% річних - 45010,22 грн., а також понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 24 березня 2015 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В., за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] 500000 грн., а він зобов`язався повернути їй ці кошти до 31 грудня 2015 року. [PERSON] до встановленого у договорі позики строку грошові кошти [PERSON] не повернув. Відповідно п. 8 вказаного договору приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В. було вчинено 26 травня 2016 року виконавчий напис. 30 серпня 2017 року відповідач звернувся до Октябрського районного суду м. Полтава з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволос О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2017 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2018 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2017 року - без змін. Вказані судові рішення були оскаржені [PERSON] до Верховного Суду, який 27 квітня 2018 року виніс ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, водночас відмовив у зупиненні виконання рішень судів. Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під головуванням судді-доповідача Крата В.І. від 15 квітня 2020 року справа була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка 28 квітня 2020 року повернула справу, зазначивши, що правової проблеми в цій справі немає. Друга палата суддів Касаційного цивільного суду в іншому складі суддів, у зв`язку заявленими самовідводами суддів, розглянувши справу, направила її на повторний розгляд до Полтавського апеляційного суду, який 11 листопада 2020 року задовольнив апеляційну скаргу [PERSON] , скасував рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2017 року у справі № 554/6777/17 та визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В. за реєстровим № 623 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 533991,10 грн. Відповідач [PERSON] грошові кошти [PERSON] відповідно до договору позики не повернув. Оскільки існував виконавчий напис від 26 травня 2016 року, то правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики у позивача не було. Справа про оскарження виконавчого напису перебувала в провадженні суду першої та апеляційної інстанції до 17 листопада 2017 року, тобто менше року, а подана 12 березня 2018 року [PERSON] касаційна скарга перебувала у касаційній інстанції, починаючи з 27 квітня 2018 року до 27 серпня 2020 року, тобто справа знаходилася на розгляді у Верховному суді більше двох років. Позивач зазначає, якщо б Верховний Суд дотримався б строків розгляду касаційної скарги, вона мала б можливість звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості протягом 3 (трьох) річного строку позовної давності. Вважає, що нею з поважних причин пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 24 березня 2015 року, оскільки не з її вини, позивач втратила можливість подати позов про стягнення заборгованості в суд на підставі договору позики. Позивач просила поновити строк позовної давності, оскільки вказаний строк пропущений з поважних причин. Враховуючи вищевикладене, позивач просила задовольнити позовні вимоги, поновивши строк позовної давності, шляхом винесення рішення про захист порушеного права. 02 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що позов не визнає в повному обсязі. Зазначив, що позивач [PERSON] , дізнавшись про те, що її права були порушені, мала альтернативні способи захисту - судовий та позасудовий. Остання обрала позасудовий спосіб захисту, а саме 26 травня 2017 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача на підставі договору позики від 24 березня 2015 року грошові кошти в розмірі 500 000 грн. суми позики, а також витрат пов`язаних із вчиненням виконавчого напису нотаріуса в розмірі 2700,00 грн, 25250,00 грн. суми боргу, нарахованого відповідно до індексу інфляції за час простроченого повернення позики, 6041,10 грн. 3% річних від прострочення виконання зобов`язання за період з 01.01.2016 по 26.05.2016 року, що разом становить 533991,10 грн. У серпні 2017 року відповідач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволос О.В., зареєстрований за № 623, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 533991,10 грн. боргу за договором позики від 24 березня 2015 року. Справа розглядалася Октябрським районним судом м. Полтави, Полтавським апеляційним судом, Верховним Судом, який повернув цивільну справу на новий апеляційний судовий розгляд. 11 листопада 2020 року Полтавським апеляційним судом прийнято рішення, яким задоволено позов [PERSON] про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В., зареєстрований за № 623, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 533991,10 грн. боргу за договором позики від 24 травня 2015 року. При цьому жодного доказу поважності пропуску строку позовної давності [PERSON] не надала, оскільки вона мала можливість звернутися до суду з позовною заявою, проте не звернулася. Водночас у відзиві відповідач зазначив, що вказаний договір був безгрошовий. 04 листопада 2014 року Новосанжарським судом Полтавської області постановлено ухвалу, відповідно до якої було визнано мирову угоду, укладену 03 листопада 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , Товариством з обмеженою відповідальністю «Євробудсервіс» та Новосанжарською селищною радою, за умовами якої за [PERSON] визнано право на частку в статутному фонді ТОВ «Євробудсервіс» в розмірі 11058 грн., що відповідає 66% (справа № 542/850/14-ц). Відповідач [PERSON] був змушений підписати договір позики. [PERSON] передала у власність нових засновників ТОВ «Євробудсервіс» об`єкти нерухомості, що знаходилися на балансі ТОВ «Євробудсервіс» та отримала готівкою плату за ці об`єкти. Під час реєстраційних дій у нотаріуса [PERSON] заявила, що без об`єкта нерухомості, до якого у відповідача не було виробничого інтересу, перереєстрація на ТОВ «Євробудсервіс» з новими співзасновниками не відбудеться, якщо їй не дадуть гарантії у вигляді безгрошового договору позики, що спонукатиме відповідача та засновників ТОВ на розрахунок з нею (т. 1, а.с. 151-155). 03 грудня 2020 відповідач [PERSON] подав заяву про застосування строку та наслідків позовної давності, зазначаючи, що строк позовної давності за договором позики сплинув 31 грудня 2018 року. Проте позивач не надала жодного доказу поважності пропуску строку позовної давності та доказу того, що вона не мала можливості звернутися до суду з позовною заявою (т. 1, а.с.157-159). 16 грудня 2020 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач зазначила, що у травні 2016 року вона звернулася до нотаріуса за отриманням виконавчого напису, що передбачено п.8 договору позики від 24 травня 2015 року. Стаття 18 ЦК України передбачає, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки існував виконавчий напис, виданий 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В., то відповідно не було правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики у позивача. У разі, якщо б позивач подала такий позов до суду, їй було б відмовлено у стягненні заборгованості через те, що вона вже скористалася правом на стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису, який перебував на виконанні у виконавчій службі. Але касаційна скарга [PERSON] у справі за його позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у Верховному Суді перебула на розгляді понад 2 роки замість 60 днів в порушення ст. 407 ЦПК. У разі дотримання ВС строків розгляду касаційної скарги, то вона мала б можливість звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості протягом трьохрічного строку позовної давності. Тому, вважає, що позивачем з поважних причин було пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Щодо закидів про безгрошовість договору позики, зазначила, що відповідач неодноразово намагався оспорити вказаний договір позики. Вказане також спростовується постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 554/6777/17 від 11 листопада 2020 року (т. 2, а.с.4-10). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Панченко О.О. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі та стягнути судові витрати. Представник позивача адвокат Панченко О.О. просила визнати суд пропущений строк позовної давності з поважних причин шляхом захисту порушеного права позивача на повернення коштів відповідно до договору позики, оскільки цей строк пропущений з поважних причин. Наголошувала на тому, що поки існував виконавчий напис нотаріуса, то позивач не могла звернутися за його наявності з позовом до суду, оскільки вказаний виконавчий напис знаходився на виконанні у виконавця, було відкрите виконавче провадження. Відкликання виконавчого напису не змінювало ту обставину, що вказаний напис існував та до постанови Полтавського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року не був скасований, що було підставою для відмови у такому позові. Як тільки було проголошено постанову Полтавського апеляційного суду позивач без зволікань подала заяву про зміну предмету позову, оскільки на той момент існувало відкрите провадження за позовом [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Вказувала, що 3% річних та інфляційні втрати не є похідними вимогами щодо основного боргу, оскільки вказані вимоги заявлені на підставі ст. 625 ЦК України, і не є неустойкою відповідно до ЦК. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вказаний договір він був змушений підписати за тих обставин, що склалися на той час для здійснення підприємницької діяльності, грошові кошти [PERSON] йому не надавала, у нього були кошти, він вкладав грошові кошти у виробництво, щоб кошти не були втрачені в результаті фінансової кризи, тому необхідності в отриманні додаткових коштів у нього не було. Вказував, що [PERSON] постійно намагалася його зобразити з негативної сторони, опорочуючи його шляхом написання листів до суддів, які розглядали справи з його участю, що він розцінює як тиск на суд. Представник відповідача адвокат Рохманов В.І. вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року встановлено перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Однак вказаний нормативний акт не передбачає вичерпного переліку документів, що необхідно подати нотаріусу для вчинення виконавчого напису нотаріуса. Проте [PERSON] , надавши приватному нотаріусу лише оригінал договору позики, посвідченого нотаріусом, та банківську виписку за рахунком [PERSON] щодо відсутності надходження коштів від платника [PERSON] для підтвердження безспірності заборгованості, не надала нотаріусу підтвердження того, що оплата не проведена іншим, альтернативним способом, шляхом передачі грошової суми готівкою. Представник відповідача наголошував на тому, що позивач [PERSON] не забезпечила права та інтереси [PERSON] як боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса, у позивача були всі можливості звернутися в межах строку позовної давності, проте остання цього не зробила, а тому необхідно застосувати положення ст. 256, 257, 258 ЦК України. Отже, вважає, що даний порядок стягнення, що був обраний [PERSON] був явно незаконним і рішення про стягнення на підставі виконавчого напису підлягало скасуванню. Крім того, вказував, що відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом строку позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що 24 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В., за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] 500 000 грн., а він зобов`язався повернути їй ці кошти до 31 грудня 2015 року (т. 1, а.с. 42). Згідно з п. 8 Договору позики у випадку невиконання Позичальником зобов`язання за даним договором, даний договір може бути поданий Позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку. [PERSON] до встановленого у договорі позики строку, а саме до 31 грудня 2015 року грошові кошти [PERSON] не повернув, що у судовому засіданні не оспорювалося самим відповідачем. 26 травня 2016 року [PERSON] звернулася до нотаріуса за отриманням виконавчого напису (т. 1 а.с.43), і цього ж дня приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволосом О.В. вчинено виконавчий напис за реєстровим № 623 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики суму заборгованості у розмірі 533 991,10 грн. (т. 1, а.с. 85). [PERSON] оскаржив вказаний виконавчий напис до Октябрського районного суду м. Полтава, звернувшись 30 серпня 2017 року з відповідними позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволос О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (т. 1, а.с. 86-88). Як вбачається з самого змісту позовної заяви [PERSON] , у лютому 2017 року він звернувся до Нососанжарського районного суду м. Полтави з цивільним позовом про визнання правочину недійсним, а саме договору позики від 24 березня 2015 року між ним та [PERSON] 26 жовтня 2017 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтава у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовлено (т. а.с. 89-90). Вказане рішення постановою Апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2018 року залишено без змін (т. 1, а.с.95-98). 27 квітня 2018 року суддею Верховного Суду винесено ухвалу про відкриття касаційного провадження у вказаній справі та було відмовлено у зупиненні виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2017 року та постанови апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2018 року (т. 1, а.с.102-103). Ухвалою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верхховного Суду (суддя-доповідач Крат В.І.) від 15 квітня 2020 року справа була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду (т. 1, а.с.107-116). 28 квітня 2020 року Велика Палата Верховного Суду (суддя-доповідач Пророк В.В.) повернула справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволос О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правової проблеми в цій справі немає (Т. 1, а.с.117-120). Друга палата суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду ухвалою від 27 серпня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задовольнила частково, постанову апеляційного суду Полтавської області від 08 лютого 2018 року скасувала, направила справу на новий розгляд до апеляційного суду (т. 1, а.с.123-128). 11 листопада 2020 року постановою Полтавського апеляційного суду було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2017 року у справі № 554/6777/17, скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2017 року у справі № 554/6777/17. Позов [PERSON] задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 травня 2016 року приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Семиволос О.В. за реєстровим № 623 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 533991,10 грн. (т.1, а.с.164-167). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст. 14 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ст.1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими доказами. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики в розмірі 500 000,00 грн. відповідно до договору позики від 24 березня 2015 року у встановлений строк до 31 грудня 2015 року не виконав, у зв`язку із чим у нього утворилася заборгованість. Вказане як не спростовано самим відповідачем у судовому засіданні належними та допустимими доказами, а також підтверджується постановою Полтавського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, в якому суд встановив, що «В обґрунтування заявлених вимог позивач стверджував, що 24 березня 2015 року між ним і [PERSON] укладений договір позики, відповідно до умов якого він отримав у борг 500 000 грн строком до 31 грудня 2015 року» (т. 1 а.с.147). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 625ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем розраховано суму збитків від інфляції за період 01.10.2017 року по 01.10.2020 року, яка становить 96 076,47 грн., та 3% річних за період з 02.01.2017 по 01.10.2020 року, яка становить 45 010,22 грн. (т.1, а.с. 7-9). Отже, відповідачем не спростовано розмір нарахованих позивачем суми збитків від інфляції за період 01.10.2017 року по 01.10.2020 року та 3% річних за період з 02.01.2017 по 01.10.2020 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною в справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України й вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із посиланням на зазначену норму). Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06.04.2016 року у справі № 6-409цс16, у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків звернення до суду, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим. При вирішенні питання про поновлення строку позовної давності, суд виходить з того, що є очевидним, що перебування в провадженні судових органів справи про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на відкликання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса. На думку суду, відкликання виконавчого напису нотаріуса не змінює суті того, що існує такий виконавчий напис, згідно якого стягується з відповідача сума заборгованості згідно договору позику. Суд погоджується з доводами позивача, що строк позовної давності пропущений з поважних причин внаслідок тривалості судових процедур, що призвело до пропуску строку позовної давності. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за пропуск строку позовної давності та позбавлення її права на захист у спірних правовідносинах. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність поважних причин пропуску позивачем [PERSON] строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики від 24 березня 2015 року, а тому права позивача підлягають захисту шляхом задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 500 000,00 грн., збитків від інфляції - 96 076,47 грн.; 3% річних - 45010,22 грн., всього всього 641 086,69 коп. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як встановлено судом, 22.09.2020 року між позивачем [PERSON] та Адвокатським бюро «Олени Панченко» укладено договір про надання правничої допомоги № 02-22/09/20, згідно якого уповноваженим представником [PERSON] у даній справі є адвокат Панченко О.О., ордер серія ПТ № 190653 від 19.10.2020 (т. 2, а.с.72-73). Встановлено, що адвокатське бюро відповідно до договору про надання правничої допомоги отримало від [PERSON] гонорар у розмірі 12000 грн., що підтверджується квитанціями від 22.09.2020, від 12.11.2020 року та від 30.11.2020 року (т. 2, а.с.77-78, 80,83). З урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в розмірі 6831,27 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 6831,27 грн. (т. 1, а. с. 1, 11, 76) та витрат на правову допомогу у розмірі 12000 грн., всього 18831,27 грн.

Outcome: approved