Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

До суду із позовом звернулась [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання договору та стягнення суми. Посилається на таке. 26.09.2013 між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір-замовлення №267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням. Відповідно до п.1.2, п. 2.1 відповідач взяв на себе зобовязання скласти проект кухонного гарнітуру, здійснити заміри приміщення позивача, виготовити, доставити та установити виготовлені меблі у строк до 16.12.2013 р. позивачка на підставі п. 1.1, п. 3.3 та п. 3.5 договору зобовязалась зробити заявку на виготовлення меблів та платити її загальну вартість у розмірі 34840 грн. на умовах попередньої оплати в сумі 19500 грн. в момент підписання договору та остаточної доплати в сумі 15340 грн. після отримання повідомлення про готовність замовлення не пізніше, ніж за один день до моменту доставки та установки. Позивач вважає укладений договір договором побутового підряду. В день підписання договору 26.09.2013 року позивач відповідачеві заплатила 25000 грн. відповідно до п. 4.1 договору замовлення позивача повинно було виготовлено не пізніше 11.12.2013 року, а виготовлені меблі згідно замовлення мали бути доставлені та встановлені 16.12.2013 року. Але відповідач на день подання позову свої обовязки не виконав, чим порушив вимоги п. 4.1 та п. 4.2 вищевказаного договору. Позивач зазначає, що в день укладання договору позивачем було затверджено ескіз та специфікацію згідно з умовами п. 2.2.4 та п. 2.2.5, чим позивач надала свою згоду в цілому по всім розмірам, комплектації, загальним габаритам та габаритам окремого модуля та місцезнаходженню в гарнітурі. Неузгодженим залишився лише вид матеріалу, з якого відповідачем мав бути виготовлений кухонний гарнітур. . після неодноразових звернень, 03.12.2013 року позивач вирішила письмово своєю заявою звернути увагу відповідача на зазначений недолік в його роботі, а також просила розірвати укладений договір та повернути раніше сплачені нею грошові кошти в сумі 25000 грн. на підставі п. 5 ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що відповідачем не було докладено відповідних зусиль щоб усунути виявлені недоліки в його роботі, запропонувавши позивачці такий матеріал для кухонного гарнітуру, що відповідав би її смаку та інтерєру її кухні. Однак це зроблено не було, тому станом на 03.12.2013 р. (тобто за 13 днів до дня здачі замовлення), коли позивач звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору, позивачеві стало очевидно, що роботу не буде виконано в строк 16.12.2013 р. через фактичну бездіяльність відповідача. Із листа відповідача від 16.01.2014 р. відомо, що відповідач витратив всі попередньо сплачені позивачем грошові кошти в сумі 25000 грн. на закупівлю матеріалів для кухонного гарнітуру, які не були фактично погоджені позивачем. Тим самим відповідач допустив істотних відступів від умов укладеного договору, що також є підставою для розірвання договору відповідно до ч.1 ст. 872 ЦК України. Посилаючись на ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 3% вартості роботи, що складає 377556 грн. також просить розірвати договір №267 на виготовлення меблів від 26.09.2013 року укладений між [PERSON] та фізичною особою- підприємцем [PERSON] та стягнути з відповідача 402556 грн., в тому числі 25000 грн. сума збитків у вигляді сплаченої на користь фізичної особи підприємця [PERSON] передплати за договором №267 та 377556 грн. сума пені. В судовому засіданні позивачка та її представник за довіреністю [PERSON] позов підтримали. Позивачка [PERSON] додатково пояснила, що вона у вересні 2013 року звернулась до відповідача з метою замовити виготовлення кухонного гарнітуру в салон Роко. Після узгодження дизайну кухонного гарнітуру нею було внесено передплату в сумі 25000 грн., які передала [PERSON], що була дизайнером кухні та підписала від імені [PERSON] договір. Але специфікацію позивачка не підписала, оскільки її не влаштував матеріал фасаду кухні. Вона сподівалась, що виконавець запропонує іншій матеріал, який її влаштує, тому передплату сплатила, але остаточної згоди на виготовлення кухні з МДФ патіни не давала. В грудні 2013 року звернулась до салону Роко з вимогою повернути виплачені кошти, оскільки жоден із запропонованих фасадів їй не підійшов, але отримала поштового листа в січні 2014 року з відмовою повернути гроші. Спілкувалась телефоном з [PERSON], який сам їй зателефонував, просила показати їй кухню в тому вигляді, в якому він є, але Давидов відмовив в цьому, мотивувавши, що фабрика знаходиться в м. Київ. Відповідач та його представник за довіреністю [PERSON] позов не визнали в повному обсязі. Згідно заперечень відповідач належним чином виконав договір №267, але саме позивач 03.12.2013 року односторонньо відмовилась від договору у звязку з тим, що вказані меблі не підходять їй під інтерєр. Відповідачем станом на 03.12.2013 р. було виконано близько 70% загального обсягу замовлення.. Відповідач своєчасно приступив до виконання замовлення та мав можливості закінчити її в строк, робота не була закінчена лише у звязку з відмовою позивачки від договору. Але одностороння відмова від виконання договором не допускалася. Той факт, що позивачка підписала договір свідчить про те, що вона отримала всю без виключення інформацію щодо договору. Крім того, вказує, що позивач пропустив річний строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення пені. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. 26.09.2013 року [PERSON] виплатила передплату фізичній особі-підприємцю [PERSON] за виконання роботи по виготовленню меблів для кухні в сумі 25000 грн. При цьому домовленість між сторонами проходила за участю інших осіб, які виступали від імені [PERSON] [PERSON] Передплату за виготовлення меблів в сумі 25000 грн. отримала [PERSON] для передання відповідачу [PERSON], вказані кошти були передані [PERSON] для виготовлення замовлення [PERSON] на меблі для кухні. Для підтвердження замовлення був складений письмовий договір-замовлення №267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням від 26.09.2013 року, вказаний договір підписаний [PERSON] та від імені [PERSON] [PERSON] Вказані обставини визнаються та не оспорюються сторонами. Вимоги про визнання договору недійсним не ставилися. Згідно ст. 865 ЦК України \~за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до п. 2.2.4 договору №267 від 26.09.2013 р. перед підписанням специфікації та ескізу необхідно перевірити їх відповідність своєму замовленню, ознайомитись з правилами експлуатації меблів та умовами гарантії. Ескіз та специфікація виробу є невідємною частиною договору. Отже, зі змісту п. 2.2.4 вищезазначеного договору вбачається, що специфікація як і ескіз повинні бути підписанні сторонами. Під час укладання договору №267 були виготовлені специфікація (а.с. 19) та ескізи (а.с. 20-23), але ескізи узгоджені замовником [PERSON], а специфікація не підписана. Ці обставини також визнані сторонами та не підлягають доказуванню. Таким чином, суд приходить до висновку, що відомості, викладені в специфікації не узгоджені із замовником [PERSON] Із вказаної специфікації вбачається, що фасад повинний бути виготовлений із МДФ в патині, була структура, патина-золото. Як вбачається з пояснень сторін, наданих в судовому засіданні, саме з приводу матеріалу для фасаду між сторонами виник спір. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч.2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Отже, зважаючи на п. 2.2.4 договору №267 від 26.09.2013 року, вимоги ст. 638, ч.2 ст.. 639 ЦК України, суд приходить до висновку, що договір-замовлення №267 на виготовлення меблів за індивідуальним замовленням від 26.09.2013 року не укладений, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору виходячи з наступного. Суд вважає, що сторони повинні були досягнути згоди щодо матеріалу та кольору фасаду з якого виготовлявся кухонний гарнітур. Оскільки, матеріал та колір фасаду вказаний лише в специфікації, яка є невідємною частиною договору, але вона не підписана замовником [PERSON], суд вважає, що матеріал та колір фасаду є істотною умовою договору щодо якої не досягнуто згоди між сторонами. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що вона надає послуги дизайнера меблі в салоні Роко і тому розробляла дизайн кухні для [PERSON], яка неодноразово приходила до салону з метою замовити кухонні меблі. В вересні 2013 року з [PERSON] дизайн кухні був узгоджений, складений договір, специфікація та ескізи. [PERSON] договір та ескізи підписала, а специфікацію забула підписати. Після того, як вона зателефонувала [PERSON] з проханням повернутись та підписати специфікацію, остання повідомила, що дуже поспішає, підпише іншого разу, але так і не підписала її. На виконання договору вона отримала від [PERSON] гроші в сумі 25000 грн., які передала [PERSON] для виконання замовлення. За весь час перемов з приводу зовнішнього вигляду кухні Павлова погоджувалась на виготовлення меблів саме з МДФ фасаду білого кольору патина, через деякий час приходила до салону із чоловіком, якому демонстрували зовнішній вигляд цього матеріалу, але відмови від замовлення меблів саме з цього матеріалу після цього не висловлювала, лише бажала подивитись як буде виглядати кухня виготовлена із дерева, для цього свідок розробила проект та надіслала електронною поштою, а менеджер салону Цимбаліст розрахувала вартість кухні з дерева. Ця вартість значно перевищувала первісний заказ. Свідок [PERSON] (до шлюбу Цибаліст) в суді повідомила, що працює менеджером в салоні Роко. [PERSON] о.. в 2013 році неодноразово зверталась до салону для виготовлення кухні. З дизайнером [PERSON] був розроблений дизайн. Під час підписання договору та передання грошей вона не була присутня. Але протягом спілкування в її присутності Павлова виявляла бажання мати кухню саме білого кольору з МДФ. Суд не приймає в якості доказу узгодження матеріалу та кольору фасаду [PERSON] показання свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки досягнення згоди щодо відомостей вказаних у специфікації підтверджується підписанням специфікації, тобто повинно бути зафіксованим у письмовій формі, як вбачається з п. 2.2.4 договору №267 від 26.09.2013 року специфікація повинна бути підписаною, і саме вона та лише вона містить відомості щодо фасаду. Суд не погоджується із доводами позову про врегулювання виниклих правовідносин між сторонами Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки порушення вимог цього Закону з боку відповідача [PERSON] судом не встановлено. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Позивач посилається на те, що на день подання позову замовлення по виготовленню меблів відповідачем не виконане, чим порушені п. 1.2, 2.1, 4.1, 4.2 договору №267 від 26.09.2013 року, але суд вважає, що вказані відомості не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки саме у звязку з вимогою [PERSON] повернути гроші, замовлення не виконане. П. 3.7 договору №267 від 26.09.2013 року передбачено, що доставка та встановлення замовнику товару здійснюється після 100% передплати вартості замовлення. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи, 100% оплата за замовлення позивачкою не вносилась. Підстав вважати, що очевидно замовлення не буде виконане в строк до 16.12.2013 року позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами. П. 15 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що недолік це будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). В судовому засіданні не встановлена невідповідність виготовленого кухонного гарнітуру певним умовам, які узгоджені сторонами. Спір виник лише з приводу матеріалу та кольору фасаду, які, як встановив суд, не були узгоджені сторонами. Отже, доводи позову про недолік замовлення не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч.1 ст. 872 ЦК України якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків. Судом, обставин зазначених в ч. 1 ст. 872 ЦК України, які б передбачали можливість розірвання договору та відшкодування збитків, не встановлено, крім того, суд вважає, договір №267 від 26.09.2013 року не укладеним, оскільки сторони не дійшли згоди щодо його істотних умов. Також, суд не вбачає порушення вимог 3.4, 4.1, 4.2 вказаного договору з боку відповідача з приводу того, що він не повідомив про готовність замовлення, оскільки договором не передбачено, яким чином повинно бути оформлене це повідомлення, замовник [PERSON] 03.12.2013 року відмовилась від договору та просила повернути їй гроші. Позивач, обґрунтовуючи позов посилався на ст.ст. 526, 610, 61--, 615, 872 ЦК України, але суд вважає, що вказані норми не регулюють виникли між сторонами правовідносини, оскільки не встановлені порушення зобовязання з боку відповідача по договору, суд вважає договір №267 від 26.09.2013 року неукладеним. Вимоги про стягнення пені в сумі 494443,20 грн. не можуть бути задоволені, оскільки вони ґрунтуються на ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Але ж норми цього Закону не розповсюджуються на виниклі між сторонами правовідносини, тому не порушені права [PERSON] як споживача. Ч.1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, з мотивів наведених в позовній заяві, позов задоволенню не підлягає, як необґрунтований, інших підстав суду не наведено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed