Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

До Червонозаводського районного суду м. Харкова звернулась [PERSON] з позовною заявою в особі представника за дорученням [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, а саме визнати факт прийняття [PERSON] за життя спадщини у розмірі Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , на земельній ділянці розміром 737 кв.м. і такою що не встигла за життя оформити право на спадщину на вказане майно, у зв`язку зі смертю. Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . З аналогічними позовними вимогами звернулась до суду [PERSON] з зустрічною позовною заявою до [PERSON] . За клопотанням представника позивача до справи була долучена Харківська міська рада в якості третьої особи. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] та у зустрічному позові [PERSON] зазначають, що вони є доньками померлої [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Даний житловий будинок відповідно до договору на право забудову будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 1951 року (копія додається) належав [PERSON] , який перебував у шлюбі із [PERSON] з 1949 року, про що є свідоцтво про одруження. Позивач та її представник надали суду заяви про слухання справи без їхньої участі, також таку заяву подали і відповідач (позивач за зустрічним позовом), сторони підтримали свої позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Третя особа, надали заяву про слухання справи без їх участі і що стосується позовних вимог покладалися на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, які надані сторонами по справі, суд приходить до наступного. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (в ред. 1923 року) договори про надання міських ділянок під забудову укладаються комунальними відділами з кооперативними об`єднаннями або іншими юридичними особами, а також з окремими громадянами. Відповідно до вимог ст. 72 ЦК УРСР ( в ред. 1923 року) договір про право забудови, під страхом недійсності його, повинен бути укладений у нотаріальному порядку. Таким чином, відповідно до діючого на час спірних правовідносин Цивільного кодексу УРСР в редакції 1923 року, зокрема, розділу I - Право власності та розділу II-Право забудови, право власності на житловий будинок виникало при укладання Договору про право забудови, з обов`язковим нотаріальним посвідченням та завершення будівництва з дотриманням вимог, передбачених цим Договором, зокрема: характер та розмір споруд, які забудовник зобов`язуються побудувати, строк завершення будівництва, умови підтримання споруд у справному стані, умови страхування споруд та відновлення їх у випадку загибелі, неустойки на випадок прострочення та інших порушень договору забудовником. Під час будівництва споруд та під час їх експлуатації забудовник зобов`язаний дотримуватись встановлених будівельних норм, а також санітарних та протипожежних правил (ст. 74 ЦК УРСР 1923 року) Тобто, оскільки [PERSON] отримав усі документи, які відповідно до чинного законодавства надавали йому право власності на спірний житловий будинок, а саме: він належним чином уклав Договір на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою між Жихорською селищною радою та [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом 25.12.1951, житловий будинок був побудований в дотриманням вимог, передбачених цим договором, що підтверджується актом прийомки житлового будинку, складеним приймальною комісією Жихорської селищної ради Харківського району, він був зареєстрований у цьому будинку, сплачував податки, у нього виникло право власності на вказаний житловий будинок. Відповідно до діючого на той час Цивільного кодексу УРСР 1923 року, зокрема, розділу I- Право власності та розділу II-Право забудови, виникнення права власності на нерухоме майно не було пов`язане з отриманням свідоцтва на право власності та з його реєстрацію в реєстрі нерухомого майна. Отже [PERSON] набув права власності на вказаний будинок. [PERSON] помер [INFO] , після чого відкрилася спадщина на його Ѕ частину вказаного житлового будинку. Оскільки діти [PERSON] на момент смерті вже не проживали у будинку (знялися з реєстрації у 2000 році) то спадщину прийняла тільки [PERSON] дружина померлого. Згідно ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Вимогами ст. 549 ЦК УРСР (1963 року), діючого на момент відкриття спадщини вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав до нотаріальної контори у передбачений законом строк заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] Ѕ частина у спадщині перейшла до [PERSON] і після цього вона стала єдиною власницею вказаного житлового будинку, оскільки вона як дружина вступила в управління та володіння майном, про що ми просимо суд визнати даний факт який має юридичне значення. Але, за життя не встигши оформити спадщину, на вже прийняте нею майно в порядку спадкування за законом, вона померла [INFO] , після чого відкрилася спадщина на цей будинок. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Єдиними спадкоємицями є дві доньки [PERSON] це [PERSON] та [PERSON] . На підставі ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004, положення цього кодексу застосовуються до тих прав i обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України (2004 року) спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Вимогами ст. 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] та [PERSON] вчасно звернулися із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері. Вони претендують на Ѕ частині вищевказаного житлового будинку кожній, оскільки є друга спадкоємниця - [PERSON] , яка теж звернулася із відповідною заявою та претендує на іншу половину будинку. Факт того, що [PERSON] та [PERSON] є доньками [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження Позивача, а також свідоцтвом про одруження від 26 грудня 1987 року, відповідно до якого [PERSON] прізвище [PERSON] , а [PERSON] після шлюбу обрала прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження. Відповідно до ч. 2 п. 5 ПП ВСУ Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - залежно від мети встановлення фактів заінтересованими особами в цих справах можуть бути, наприклад, відділи соціального захисту населення - у справах про встановлення факту перебування на утриманні особи, яка померла, для призначення пенсії заявникові; інші спадкоємці - у справах про встановлення факту прийняття спадщини; органи внутрішніх справ - у справах про встановлення факту родинних відносин для вирішення питання про належність до громадянства України; органи страхування - у справах про встановлення факту належності страхового свідоцтва. Більш того, суд приходить до обґрунтованого висновку, що зазначений житловий будинок побудовано до 5 серпня 1992 року. У відповідності до роз`яснень наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.09.2012 №10- 1378/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що згідно з нормами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV, державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. При цьому, за правилами викладеними в ст. 3 того ж Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. У відповідності до Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 09.08.2012 № 404, зареєстрованого в Мінюсті України 05.09.2012 за № 1538/21850 та набрав чинності з дня його офіційного опублікування - не належать до самочинного будівництва для будинків садибного типу, дачних та садових будинків, зокрема: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності»- житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 не потребують введення в експлуатацію, а відповідно до п. 3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого Наказом Мінрегіонбуду № 95 від 19.03.2013 - документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно - є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. До суду був наданий та досліджений такий технічний паспорт станом на 02 жовтня 2008 року за інвентаризаційною справою № 1294. Крім того, відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР» від 31.01.1996, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966, яка діяла до 13.12.1995 - реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. У випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу: а) при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих, бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам. Пунктом 62 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР», підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Як встановив суд, спірний житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами був побудований до 05.08.1992, що підтверджується вищенаведеним, а згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності житлові будинки, які побудовані до 05.08.1992 не потребують введення в експлуатацію. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже, на підставі викладеного вище, право особистої власності громадян колишнього СРСР на новостворені об`єкти нерухомості виникало з моменту закінчення будівництва об`єкту і початку його експлуатації. За таких обставин, право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] та [PERSON] виникло з моменту закінчення його будівництва в 1951 році і це право підтверджується технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок виготовленим на підставі проведеної технічної інвентаризації КП «Харківське міське БТІ». Таким чином, даний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Виходячи з вищенаведеного на підставі статей 1261, 1268, 1270, 1272, 1280, 1301 Цивільного Кодексу України та

Outcome: approved