Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Дрогобицька міська рада звернулася в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: зобов»язати відповідача повернути нежитлове приміщення, розташоване за адресою: вул..Грушевського, 42 «А» в м.Дрогобичі законному володільцю та стягнути з відповідача судовий збір. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 05 травня 2015 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області було визнано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою вул. Грушевського, 42 «А» в м.Дрогобичі дійсним. Позивачем по даній справі виступав [PERSON]. Право власності за даним громадянином, на цей час, було визнано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 19.03.2015 у справі № 442/1746/15-ц за позовом [PERSON] до Дрогобицької міської ради, третя особа КП «Дрогобичтеплоенерго» про визнання права власності. Апеляційним судом Львівської області було вказане рішення скасовано. Після визнання за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення, розташованого за адресою вул. Грушевського, 42 «А» в м. Дрогобичі, в Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області була відкрита справа № 442/3061/15-ц про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення дійсним та визнання права власності, після чого право власності було набуте [PERSON]. Однак, після цього право власності на спірний обєкт нерухомого майна набула [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 12.02.2016 № 111. З наведеним вище не погоджуються, оскільки відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251 цс 15, згідно зі статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передавав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України). За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Також, згідно ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіня власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. \~ \~ \~ \~ Виходячи із вищенаведено вважають, що [PERSON] не є законним володільцем даного майна по тій причині, що майно було придбане за відплатним договором в особи, яка не мала права йому відчужувати. Окрім цього, з підстав зазначених в листі ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24-150/0/4-13, вони мають всі необхідні передумови для предявлення віндикаційного позову, оскільки будучи власником не здійснюють фактичного володіння над спірним об'єктом, який знаходиться в повному розпорядженні відповідача, зберігається в натурі та є індивідуально визначеним, а віндикаційний позов, пред'явлений ними, має недоговірний характер та спрямований на захист їхніх речових прав, а тому вважають, що [PERSON] незаконно володіє даним нежитловим приміщенням, а тому в них виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві просить їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову покликаючись на його безпідставність, зокрема вказує на те, що позивач не є законним володільцем спірного нежитлового приміщення. Окрім цього рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 05.05.2015 року, яким визнано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою вул..Грушевського, 42 «А» в м.Дрогобичі дійсним, на даний час не скасоване, як і не скасована державна реєстрація спірного майна. Просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст.\~12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.\~76,\~77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей\~78, 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як на підставу позовних вимог, позивач посилається на те, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 19.03.2015 року № 442/1746/15-ц, яким було визнано за [PERSON] право власності на спірну нежитлову будівлю, Апеляційним судом Львівської області скасовано. Однак на підтвердження такого викладу обставин, позивачем не подано доказів, а саме рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 19.03.2015 року належним чином не завірене, а рішення Апеляційного суду Львівської області, яким нібито скасоване вказане вище рішення взагалі не подано, як і не подано належним чином завіреного рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 05.05.2015 року, яким було визнано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого за адресою вул..Грушевського, 42 «А» в м.Дрогобичі дійсним. З огляду на наведене вище, суд критично ставиться до доводів позивача щодо обґрунтування позовних вимог та не дає їм віри, оскільки, такі доводи ґрунтуються лише на голослівних припущеннях, позивачем не подано жодних доказів, на підтвердження того, що саме Дрогобицька міська рада, являється законним володільцем спірного нежитлового приміщення. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би його позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів - із поданих позивачем доказів, не вбачається яке саме його право порушено. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову за недоведеністю.

Outcome: dismissed