Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернувся [PERSON] з посиланням на те, що він з відповідачем з 29 серпня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх декількох років між ним та відповідачкою [PERSON] погіршилися шлюбні відносини, причиною чого стало те, що вона зловживає алкоголем, влаштовує з ним сварки, нецензурно виражається, зустрічається з іншими чоловіками. Для неї неприйнятне спокійне сімейне життя. Він терпів таку поведінку відповідачки заради їх малолітнього сина. Однак, відповідачка таке його терпіння розцінює як чоловічу слабкість і вважає, що він ні на що нездатний. Вона хоче, щоб у неї був автомобіль, дорогі речі, щоб вона могла їздити відпочивати, але сама йому ні в чому не допомагає, навіть не створює умов для елементарного відпочинку перед роботою. Щоб не втручатися у їх з відповідачкою відносини, його (позивача) батьки, які отримали житло, в якому він з відповідачкою проживає, живуть на дачі, а додому приїздять тільки, коли необхідно сплачувати квартплату та комунальні послуги. Приїзд його батьків у належне їм житло відповідачку дратує і супроводжується конфліктами з ініціативи останньої. Поведінка [PERSON] , яка є агресивною особою, небезпечна для членів його родини та для нього особисто.. 22.01.2019 мав місце випадок, коли відповідачка під час спору з його матір`ю взяла в руки ніж і погрожувала їй. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 10.05.2019 відповідачка була визнана винною у вчинені адміністративною правопорушення за ч. І ст. 173-2 КУпАП. 18.01.2020 відповідачка в ході словесного спору з його (позивача) матір`ю [PERSON] завдала їй удару мискою в ліву скроню, завдавши тілесні ушкодження. Вироком Дарницького районного суду м.Києва від 24.09.2020 року відповідачку визнано винною за ч. І ст.125 КК України. Відповідачка сама провокує скандали, проявляє несподівані сплески агресії. У них різні погляди на сімейне життя та обов`язки в сім`ї. У зв`язку з викладеним позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, позивач підтвердив обставини, зазначені в позовній заяві , зазначивши, що в травні 2019 року він застав відповідачку з іншим чоловіком, з того часу їх шлюбні стосунки повністю розладились, він неодноразово звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу, але щоб зберегти сім`ю намагався примиритися з відповідачкою, надіючись, що остання зміниться, проте вона не бажає змінювати свою поведінку. З часу подання вказаного позову вони шлюбні відносини не підтримують. Проти примирення між ними він категорично заперечує. Допитаний за ухвалою суду відповідно до ст. 92 ЦПК України в якості свідка за його згодою позивач суду показав, що відповідачка з 2017 року - з часу, коли перестала годувати дитину грудним молоком, почала зловживати спиртними напоями, що стало причиною сварок між ними. В 2017 р. був випадок, коли дружина не заночувала вдома. Коли він лягав спати, вона виходила з дому. 29.08.2018, коли він повернувся із зміни додому, в квартирі дитина знаходилась сама, дружини не було. Вийшовши на пошуки останньої, побачив, що вона йшла з якимось чоловіком. Також відповідачка влаштовувала конфлікти з його матір`ю, проявляла агресію, був випадок, що вона погрожувала матері ножем, а один раз вдарила матір тарілкою по голові, за що була притягнута до кримінальної відповідальності. Між ними тривалий час дуже погані відносини. Фактично вони з відповідачкою припинили шлюбні стосунки, з часу подання до суду вказаного позову їх не поновлювали, проживають в належній його батькам квартирі в різних кімнатах, окремо ведуть побут. Йому відомо, що відповідачка зустрічається з іншим чоловіком на ім`я [PERSON] та іншими чоловіками, з якими відкрито спілкується по телефону в його присутності, він також бачив у її телефоні переписку, з якої зрозумів, що остання зраджує йому. Заяви відповідачки про нібито підтримання ними шлюбних стосунків є неправдивими. Єдине, що їх об`єднує це їх малолітній син, участь у вихованні якого він також приймає, на утримання сина на користь відповідачки він з 2019 року сплачує аліменти на підставі судового наказу. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні в режимі відеоконференції із Дарницьким районним судом м. Києва та її представник відповідача [PERSON] в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду позовні вимоги не визнали з підстав, наведених в письмовій заяві про примирення (т. 1 а.с. 231-232). Ввідповідачка суду пояснила, що протягом всіх років спільного подружнього життя вони з позивачем живуть в одному житлі, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет, разом відпочивають, виховують дитину, кохають один одного. Фактично вони з позивачем шлюбних відносин не припиняли, підтримують інтимні стосунки. Непорозуміння між нею та позивачем виникають, оскільки у їхні відносини постійно втручається мати позивача, яка була проти їх одруження і постійно налаштовує сина проти неї. Мати позивача постійно вчиняє з нею конфлікти, вигонить їх з квартири, безпідставно викликає працівників поліції. Вона відповідач була вимушена подати в 2019 році заяву про видачу судового наказу про стягнення з позивача аліментів на утримання малолітнього сина, оскільки свекруха постійно в дні отримання позивачем заробітної плати просила у того кошти на власні потреби. Тому рішення щодо подання позову про розірвання шлюбу прийняте не самостійно позивачем, а його матір`ю, яка постійно на нього психологічно тисне. Вона бажає зберегти сім`ю для забезпечення інтересів малолітнього сина. Свідок [PERSON] суду показала,що відповідачка спочатку проживала в належній їх з чоловіком квартирі. Коли відповідачка завагітніла, син одружився з нею. Відповідачка після того, як припинила годувати грудним молоком дитину, почала зловживати спиртним, по ночах десь ходила, коли позивач був на роботі. З чоловіком вона проживає на дачі, проте постійно щотижня або через тиждень приїжджає в свою квартиру, де проживає по три - чотири дні. Відповідачка налаштовує проти неї внука, ображає її, виганяє з квартири. Декілька раз вони із сином із-за агресивних дій відповідачки по відношенню до неї викликали працівників поліції. Сторони шлюбних відносин не підтримують з 2019 року, проживають в окремих кімнатах, окремо готують їсти, мають окремі холодильники. У вихованні сина участь приймають обидві сторони. Її син (позивач) на користь відповідачки декілька років сплачує аліменти, вносить плату за відвідування дитиною дитячого садка. Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 23 жовтня 2020 року відкрито провадження по вищевказаній справі та ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а. с. 34). Ухвалою Ставищенського районного суду від 17 травня 2021 року розгляд справи за вказаним позовом зупинено та надано сторонам строк для примирення до 11 години 00 хвилин 17 червня 2021 року (т. 1 а. с. 123). Ухвалою Ставищенського районного суду від 17 червня 2021 року провадження у даній справі поновлено (т. 1 а.с. 134). Ухвалою Ставищенського районного суду від 17 червня 2021 року провадження у справі закрито (т. 1 а.с. 137-138). Постановою Київського апеляційного суду від 9 вересня 2021 року ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 17 червня 2021 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 1 а.с. 175-177). Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 24 вересня 2021 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а. с.184). Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 06 жовтня 2021 року заяву представника відповідача про відвід судді Скороход Т. Н. задоволено (т. 1 а. с. 195-195). Ухвалою судді Ставищенського районного суду Марущак Н. М. від 07.10.2021 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а. с. 201). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази як свідка позивача, свідка [PERSON] та дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб та зареєстрували його 29 серпня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 2164 (а. с. 11). Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (т. 1 а. с. 12). Відповідно до ч. 1 ст.24СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст. 104, ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини. Чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною одного року, якщо батьківство щодо неї визнане іншою особою або за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини (ч. ч.1-4 ст.110 СК України). За ч. 1 статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 вказаної статті суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11від 21грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між ними неможливе, сім`я розпалась і збереження її є неможливим, Посилання відповідачки [PERSON] на можливість збереження сім`ї самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки позивач [PERSON] заперечує проти збереження шлюбу; не згоден на продовження шлюбу з відповідачкою. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Обгрунтовуючи позов, позивач зазначав, що причиною виникнення між ними конфліктів, а в подальшому припинення шлюбних відносин стало те, що відповідачка почала зловживати спиртними напоями, і він з телефонної переписки зрозумів, що остання зраджує йому. Належних та допустимих доказів щодо зловживання відповідачкою спиртними напоями та щодо фактів подружньої зради позивачем суду не надано. Разом з тим, з показів допитаного в якості свідка позивача за його згодою встановлено, що між ним та відповідачкою часто виникали конфлікти на побутовому грунті та на грунті недовіри позивача щодо подружньої вірності з боку відповідачки, шлюбні відносини з відповідачкою він припинив ще до подання позову, після подачі позову вони не примирились, проживають в різних кімнатах, на утримання малолітнього сина позивач на користь відповідачки сплачує з 2019 року аліменти на підставі судового наказу. Факт стягнення з позивача з 2019 року аліментів на користь відповідачки на підставі судового наказу не оспорювали відповідачка та її представник при розгляді справи. Факт припинення сторонами шлюбних відносин, їх проживання в окремих кімнатах підтвердила свідок [PERSON] . Відповідачкою не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї. За таких обставин, судом встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу. Що стосується доводів відповідачки [PERSON] щодо можливості збереження їх шлюбу, необхідності надання судом строку на примирення (т. 1 а. с. 231 -232) суд зазначає наступне. Згідно ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. З наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком. Врахувавши фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами тривалий час, той факт, що з часу надходження позову до суду 13.10.2020 (а. с. 2) примирення між сторонами не відбулось, та ту обставину, що судом першої інстанції (головуючий суддя Скороход Т. Н. ухвалою від 17.05.2021 надавався по даній справі строк на примирення (т. 1 а. с.123), - суд не вбачає підстав для надання строку сторонам на примирення. Взявши до уваги обставини життя подружжя, наведені в позовній заяві, ту обставину, що позивач позовні вимоги підтримав, категорично не бажає продовження цього шлюбу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам. Оскільки позивач в позовній заяві питання щодо стягнення з відповідача на його користь витрат по сплаті судового збору та в судовому засіданні не завляв, суд при ухваленні даного рішення не вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: approved