Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

До суду звернувся Таврійський державний агротехнологічний університет із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із кімнати [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначено, що відповідач починаючи з 1996 року проживає у спірній кімнаті гуртожитку. Спеціального ордеру як підстави вселення відповідача в даний гуртожиток не існує, рішення про надання жилої площі відповідачу не приймалося. Відповідач не являється студентом і не перебуває в трудових відносинах з позивачем чи його структурними підрозділами. Посилаючись на ст.116 Житлового кодексу України, позивач вважає відповідача такою, що самоправно зайняла жиле приміщення. За таких обставин, відповідач вселилась та проживає в гуртожитку без правових підстав, чим порушує право позивача володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Тому позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження студентським гуртожитком [ADDRESS] шляхом виселення відповідача із кімнати [ADDRESS] вказаного гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою суду від 23.02.2018 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 15.03.2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що з 1996 року з донькою постійно проживає у спірній кімнаті гуртожитку. З самого початку проживання у цьому гуртожитку проживали як працівники та студенти Оріхівського технікуму, так і сімейні особи, які не пов'язані з ним трудовими або іншими відносинами. Відповідача вселили в гуртожиток за клопотанням голови Оріхівської райдержадміністрації, Оріхівського міського голови, голови Оріхівської рай спожив спілки та директора універмагу. Іншого житла у відповідача немає. Більше десяти років керівництво позивача не оспорювало законності проживання відповідача у спірній кімнаті. Після зміни керівництва коледжу у 2007 році почалися судові процеси з виселення відповідача з дитиною з кімнати гуртожитку. В 2011 році позивачем було ініційовано укладення договору найму житлового приміщення у гуртожитку, у відповідь на який відповідач направила протокол розбіжностей, на який відповіді не надійшло. Факт укладення цього договору також підтверджено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15.07.2015 року. Таким чином відповідач не погоджується із позовними вимогами, оскільки право на житло є одним з найважливіших соціально-економічних прав людини. Крім цього, [PERSON] подала зустрічний позов до Таврійського державного агротехнологічного університету про визнання права користування та постійного проживання на законних підставах та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні та проживанні в кімнаті гуртожитку. В обґрунтування зустрічного позову вказано, що [PERSON] з 30.08.1996 року з донькою постійно проживає у спірній кімнаті гуртожитку. [PERSON] вселили в гуртожиток за клопотанням голови Оріхівської райдержадміністрації, Оріхівського міського голови, голови Оріхівської рай спожив спілки та директора універмагу. Іншого житла у відповідача немає, у спірній кімнаті вона має постійну реєстрацію місця проживання. Більше десяти років керівництво позивача не оспорювало законності проживання [PERSON] у спірній кімнаті. Після зміни керівництва коледжу у 2007 році почалися судові процеси з виселення відповідача з дитиною з кімнати гуртожитку. Після відмови від пропозиції переселитися в іншу кімнату в іншому гуртожитку, керівництво позивача за первісним позовом відімкнуло електропостачання та водопостачання до кімнати [PERSON], та зачинено кухню загального користування. Однак у всіх інших кімнатах в гуртожитку є світло та вода. Без елементарних умов проживання [PERSON] вже проживає у спірній кімнаті більше трьох років. [PERSON] вважає, що має тривалі зв'язки з конкретним місцем проживання, тому має право користування спірною кімнатою. Крім цього просила зобов'язати Таврійський державний агротехнологічний університет та адміністрацію його відокремленого структурного підрозділу «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» не чинити їй перешкоди у користуванні кімнатою [ADDRESS] Запорізької області шляхом здійснення відновлення електрозабезпечення та водозабезпечення вказаної кімнати, та надання доступу до приміщення кухні на другому поверсі зазначеного гуртожитку. 26.03.2018 року від позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив та відзив на зустрічну позовну заяву, згідно до яких представник оспорює факт законності проживання [PERSON] у спірній кімнаті, оскільки єдиною підставою для вселення в гуртожиток може бути лише ордер, а не клопотання сторонніх осіб. Договір найму укладений не був, оскільки сторони не дійшли згоди з істотних умов у належній формі. Заперечуючи проти зустрічного позову, представник позивача за зустрічним позовом вказав, що у [PERSON] відсутнє право власності та право користування займаною житловою площею, тому проти зустрічного позову він заперечує. 04.04.2018 року [PERSON] подано заперечення, в яких вказано, що позивачем не доведено, в чому полягає порушення права власності, чи має позивач намір поселити до займаної кімнати іншу особу, чи бажає продати, обміняти тощо. Також вказала, що без необхідних документів та дозволу власника гуртожитку, її б не зареєстрували у спірній кімнаті. Факт укладення договору найму встановлений в рішенні апеляційного суду Запорізької області, до того ж підтверджений і фактичним його виконанням сторонами. [PERSON] нараховується плата за проживання в гуртожитку, заборгованості по якій у відповідача на первісним позовом немає. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на підставах, викладених в позові. Також пояснив, що в гуртожитку проживають не тільки студенти. Наразі в спірному гуртожитку є вільні кімнати, оскільки студентів не дуже багато. Щодо обґрунтування того, які саме перешкоди чинить відповідач, проживаючи у спірній кімнаті, позивач вказав, що відповідач чинити перешкоди саме своїм проживанням в кімнаті. Також підтвердив, що дійсно лише в кімнаті [PERSON] відсутнє водо- та електрозабезпечення. Відповідач заперечувала проти первісного позову та просила задовольнити її зустрічну позовну заяву, зазначила, що вона проживає в спірній кімнаті гуртожитку на законних підставах. Представник відповідача також додала, що у відповідача немає іншого житла, в спірній кімнаті відповідач зробила ремонт та постійно сплачує кошти за проживання. Суд, вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно до архітектурно-планувального завдання № 646/81 від 18.12.1981 року, виданого Відділом у справах будівництва і архітектури Виконавчого комітету Запорізької обласної ради, на розробку проекту гуртожитку на [ADDRESS] Рішенням Виконавчого комітету Оріхівської міської ради народних депутатів №247 від 25.11.1981 року, виділено Оріхівському сільськогосподарському технікуму земельну ділянку для будівництва гуртожитку в [ADDRESS] (т.1, а.с.4). Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20.11.2013 року № 679, реорганізовано Оріхівський сільськогосподарський технікум шляхом приєднання до Таврійського державного агротехнологічного університету зі створенням на його базі відокремленого структурного підрозділу з окремими правами юридичної особи - Оріхівський сільськогосподарський технікум Таврійського державного агротехнологічного університету. Визначено Таврійський державний агротехнологічний університет правонаступником майнових прав і обов'язків реорганізованого Оріхівського сільськогосподарського технікуму (т.1, а.с.30-31). Згідно до інвентарної картки № 103 обліку основних засобів в бюджетних установах, будівля [ADDRESS] значиться як «Гуртожиток п'ятиповерховий» (т.2, а.с.30). Відповідно до акту приймання-передачі будівель, споруд, інших основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, майна, коштів, архівної та облікової документації, що належить Оріхівському сільськогосподарському технікуму до Таврійського державного агротехнологічного університету від 14.03.2014 року, на баланс Таврійського державного агротехнологічного університету передано, зокрема, два п'ятиповерхові гуртожитки (т.2, а.с.23-26). Розпорядженням міського голови Оріхівської міської ради від 17.02.2016 року [ADDRESS] перейменовано на вулицю [ADDRESS]. Як вбачається з листа Міністерства аграрної політики та продовольства України від 17.04.2018 року, згідно відомостей звіту 2б (д), сформованого у середовищі АС «Юридичні особи», гуртожиток для учнів навчальних закладів № [ADDRESS], є державною власністю та згідно даних проведення інвентаризації станом на 01.01.2014 року перебував у сфері управління Мінагрополітики та обліковувався на балансі ВСП «Оріхівський коледж Таврійського агротехнологічного університету» (т.2, а.с.12-15). Відповідно до витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна від 19.10.2017 року, балансоутримувачем державного майна, а саме студентського гуртожитку [ADDRESS], є Таврійський державний агротехнологічний університет, суб'єктом управління, який здійснює управління майном є Міністерство освіти і науки (т.1, а.с.33). Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105220958 від 27.11.2017 року, Студентський гуртожиток [ADDRESS] належить державі в особі Міністерства освіти і науки України (т.1, а.с.44). Наказом Міністерства освіти і науки України від 20.05.2016 року № 550, закріплено на праві господарського відання за Таврійським державним агротехнологічним університетом нерухоме майно, зазначене в додатку до цього наказу (згідно до додатку, зокрема, гуртожиток [ADDRESS] (т.1, а.с.34-36). Як вбачається із зазначеного, гуртожиток [ADDRESS] був побудований на замовлення Оріхівського сільгосптехнікуму як гуртожиток на 220 місць для осіб, які навчаються в Оріхівському сільськогосподарському технікумі. В подальшому зазначений гуртожиток залишався в управлінні Оріхівського сільськогосподарського технікуму, а згодом - в господарському віданні Таврійського державного агротехнологічного університету (як правонаступника Оріхівського сільськогосподарського технікуму), та рахується як студентський. Як видно із паспорта відповідача, на сторінці «Місце проживання» наявні наступні штампи про реєстрацію місця проживання: 30.08.1996 року реєстрація за адресою: [ADDRESS]; 06.06.1997 року - зняття з реєстрації; 12.06.1997 року - реєстрація місця проживання за вказаною адресою; 13.02.2001 року - зняття з реєстрації, 20.02.2001 року - реєстрація місця проживання за вказаною адресою (т.1, а.с.90). У відповідь на адвокатський запит, Відділ архіву та цивільного захисту населення в листі від 05.05.2018 року повідомив, що в документах архівного фонду «Оріхівський сільськогосподарський технікум» відомості про надання житлової площі у гуртожитку Оріхівського сільськогосподарського технікуму [PERSON] відсутні (т.2, а.с.17). З листа Виконавчого комітету Оріхівської міської ради Запорізької області від 17.07.2018 року вбачається, що гуртожиток № [ADDRESS], не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Оріхів, у зв'язку із чим Оріхівська міська рада не приймала рішення щодо надання у користування житлової площі у зазначеному гуртожитку і видачі відповідного ордеру на вселення [PERSON] (т.2, а.с.19). На адвокатський запит Оріхівський районний сектор УДМСУ в Запорізькій області повідомив, що заяви про реєстрацію місця проживання за вказаний адвокатом період знищені, так як строк їх зберігання 3 роки. Згідно до довідки № 56 від 13.02.2018 року, виданої ВСП «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету», [PERSON] дійсно проживає в студентському гуртожитку [ADDRESS], в період з 30.08.1996 року по теперішній час. В даній кімнаті [PERSON] проживає одна і займає площу 48,7 кв.м. (т.1, а.с.43). Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 20.03.2007 року у цивільній справі за позовом Оріхівського сільськогосподарського технікуму до [PERSON] про виселення з гуртожитку, у задоволенні позову відмовлено. Згідно до змісту даного рішення, підставою відмови в задоволенні позову стало те, що у відповідача була неповнолітня дитина, яка проживала разом з нею в спірній кімнаті. Також зазначеним рішенням встановлено, що із 12.06.1997 року [PERSON] постійно проживає на вказаній житловій площі (т.1, а.с.92-93). Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15.07.2015 року у справі за позовом Відокремленого структурного підрозділу «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» до [PERSON] про виселення без надання іншого помешкання та стягнення заборгованості, в задоволенні позову відмовлено. Підставою відмови у позові зазначено те, що наймач [PERSON] продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, немає заперечень наймодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору зазначений договір найму, укладений сторонами, автоматично продовжувався на той самий строк (один рік) та його дія була продовжена до 26 грудня 2014 року. Тому позов про її виселення є передчасним. Суд не дав належної оцінки тому, що ВСП «Оріхівський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» не є юридичною особою і не може звертатися з позовом від свого імені, позивачем може бути тільки від імені Таврійського державного агротехнологічного університету та не залучив до справи належного позивача - Таврійський державний агротехнологічний університет. Також зазначеним рішенням встановлено, що пунктом 7 Положення про студентський гуртожиток ВСП «Оріхівський коледж ТДАТУ», затверджений 19.09.2014 року у гуртожитках можуть бути надані місця для тимчасового проживання, за умови наявності вільних місць. [PERSON] мешкає в зазначеній кімнаті гуртожитку на підставі договору №516 найму житлового приміщення у гуртожитках Оріхівського сільськогосподарського технікуму, укладеному 26 грудня 2011 року між Оріхівським сільськогосподарським технікумом (правонаступником якого є ВСП «Оріхівський коледж ТДАТУ») та [PERSON] За умовами п.7.1 зазначеного договору хоча цей договір набув чинності з моменту підписання і діяв протягом одного року, проте якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не попередить письмово другу сторону про свій намір розірвати договір, його дія пролонгується ще на один рік (т.1, а.с.100-101). Згідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 133930276 від 10.08.2018 року, у [PERSON] відсутні зареєстровані на праві власності об'єкти нерухомого майна (т.2, а.с.21). Свідок [PERSON] суду пояснила, що протягом двадцяти років працювала черговою в спірному гуртожитку. [PERSON] знає давно, оскільки працювала в гуртожитку і на момент поселення [PERSON] Коли її поселяли, то все записувалося в журнал, поселяли з дозволу адміністрації коледжу. На той час при поселенні нікому ордери не видавали, поселяли лише за клопотаннями організацій. Також знає, що [PERSON] проводила ремонт електропроводи до своєї кімнати. Приблизно три роки в кімнаті [PERSON] немає світла та води. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала керівником районного універмагу Оріхівської райспоживспілки. На початку 1996 року вона писала клопотання керівництву Оріхівського сільськогосподарського технікуму про поселення в гуртожиток [PERSON], яка працювала продавцем у магазині. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає, що [PERSON] давно живе у спірній кімнаті гуртожитку. Він працює керівником ТОВ «Орпроменерго», у зв'язку із чим його просили оглянути електрообладнання гуртожитку. Обстеження гуртожитку він проводив в 2017 році і може сказати, що електропроводка кімнати [PERSON] в кращому стані, ніж взагалі по гуртожитку. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР. Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа. Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер. Згідно положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Позивач, звертаючись з даним позовом, вказав, що відповідач без законних підстав вселилася до спірної кімнати, відтак вона підлягає виселенню зі спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення в силу положень частини третьої статті 116 ЖК України. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно до наявних у справі доказів, будинок, в якому знаходиться спірна кімната, був побудований саме як гуртожиток для студентів та весь час знаходився на балансі Оріхівського сільськогосподарського технікуму, а згодом - на балансі Таврійського державного сільськогосподарського університету. Також з матеріалів справи вбачається, що вказаний гуртожиток перебуває у державній власності, а на час вселення відповідача - не перебував у комунальній власності. Щодо законності вселення відповідача в спірну кімнату, то судом встановлено, що [PERSON] була вселена в кімнату з дозволу керівництва Оріхівського сільськогосподарського технікуму, хоча і без видачі відповідного ордеру на вселення, та є офіційно зареєстрованою за вказаною адресою, тому відсутні підстави вважати, що вселення [PERSON] в зазначене приміщення у гуртожитку було вчинено самовільно. Відсутність у [PERSON] ордеру не може бути підставою для її виселення, оскільки вселення відбулося з дозволу керівництва Оріхівського сільськогосподарського технікуму, на балансі якого знаходився спірний гуртожиток. Отже, вселення в зазначене жиле приміщення не може вважатися самоправним. Кілька разів [PERSON] знімалася на короткі періоди часу з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, а потім знову реєструвала місце свого проживання. Із зазначеного суд робить висновок, що протягом тривалого часу позивач за первісним позовом не пред'являв до [PERSON] вимог про виселення та не оспорював законності її проживання у спірній кімнаті, надававши дозволи на реєстрацію її місця проживання в спірній кімнаті. Також судом встановлено, що [PERSON] нараховувалася квартирна плата за проживання в гуртожитку, заборгованості за якою не має (а.с.76). В матеріалах справи містяться листи позивача за первісним позовом, в яких [PERSON] неодноразово пропонувалося переселитися до іншого гуртожитку, що також свідчить про те, що фактично право [PERSON] на проживання у гуртожитку не оспорювалося. Таким чином, факт самовільного вселення відповідача у спірну кімнату не підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідача з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Обґрунтовуючи подання даного позову, позивач, між іншим також посилався на те, що відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Однак позивач не аргументував, які саме перешкоди відповідач чинить у користуванні майном та не надав відповідних доказів. Також судом враховується той факт, що за твердженням представника позивача, в спірному гуртожитку є вільні кімнати та немає потреби у звільненні займаної кімнати для задоволення потреб студентів. Також позивачем не аргументована співрозмірність виселення відповідача відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції («Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів студентів, то пропорційність цій меті виселення відповідача, в якої немає іншого житла, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви. З огляду на триваючі зв'язки [PERSON] із місцем проживання, а саме кімнатою [ADDRESS] Запорізької області, виселення становитиме для неї надмірний тягар, оскільки іншого житла вона не має. Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд вважає позовні вимоги позивача про виселення явно необґрунтованими, враховуючи тривале проживання відповідача із 1996 року у спірному житловому приміщенні, яке є єдиним її житлом. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Оскільки судом було встановлено, що [PERSON] тривалий час проживає у спірній кімнаті, яка їй була надана зі згоди керівництва Оріхівського сільськогосподарського технікуму, то суд приходить до висновку про наявність у [PERSON] права на користування спірною кімнатою. Крім цього, в судовому засіданні з пояснень [PERSON], які підтверджені також і представником позивача, і показами свідків, встановлено, що у спірній кімнаті відсутнє електропостачання та водопостачання, хоча в приміщенні гуртожитку вони наявні. Вказане свідчить на відсутність у [PERSON] належних умов для проживання у спірній кімнаті, що порушує її право на належні умови проживання. У зв'язку із зазначеним зустрічний позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved