Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №7 Кобилянський О.М., діючи в інтересах держави в особі Департаменту охорони здоров»я Київської міської державної адміністрації, Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, на підставі ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача в порядку ст. 1206 ЦК України витрати на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в розмірі 15444,48 грн. В судовому засіданні прокурор Іванова О.П. позов підтримала, з підстав наведених у ньому. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, з тих підстав, що відповідачем потерпілому [PERSON] відшкодовано 30000,00 грн. витрат на лікарняно-оздоровчу реабілітацію останнього, дані обставини встановлені вироком Подільського районного суду м. Києва від 23.07.2015 р. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ПАТ «Страхова компанія «Скайд» за полісом №АС/9438365, витрати пов»язані з утриманням, розміщенням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого має нести страховик. Крім того, до справи не додано довідки-розрахунку бухгалтерії лікувального закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальної суми фактичних витрат на лікування потерпілого у відповідності до вимог Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров»я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 року №545, а отже не доведено розміру понесених витрат. Представник 3-ї особи в судове засідання не з»явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належно, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.02.2015 року приблизно о 19-25 год. [PERSON] наближаючись до регульованого світлофорним об»єктом перехрестя з вулицею Мостицькою в м. Києві, на якому йому необхідно було виконати маневр повороту ліворуч на вулицю Мостицьку в напрямку вулиці Наталії Ужвій, безпосередньо, виконуючи маневр повороту ліворуч на дозволяючий зелений сигнал світлофору, будучи не уважним, не урахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу, в результаті чого грубо порушив Правила дорожнього руху України, а саме не виконав вимог пункту 1.5, 2.3 (б), 2.9, 12.1. Порушення вищевказаних Правил дорожнього руху України з боку водія [PERSON] виразились в тому, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп»яніння, керуючи технічно-справним автомобілем «Nissan Tiida», д.н.з. [NUMBER], рухався по вищевказаній проїзній частині. Виконуючи маневр повороту ліворуч на вулицю Мостицьку в м. Києві, не вибрав безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, в результаті чого не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини на тротуар праворуч по напрямку свого руху та здійснив наїзд на пішохода [PERSON], який перебував на тротуарі. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] спричинено тілесні ушкодження. Судом встановлено, що в період з 01.02.2015 року по 05.03.2015 року [PERSON] перебував на лікуванні у відділенні політравматології Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги. Проведено 32 ліжко-днів. Діагноз: «Закрита черепно мозкова травма. Струч головного мозку. Забійна рана м»яких тканин голови. ЗТГК. Забій грудної клітки. ЗТЖ. Забій м»яких тканин живота. Забій поперекової ділянки і поперекового відділу хребта. Закриті множинно-уламкові внутрішньо-суглобові переломи обох мищелків лівої великогомілкової кістки зі зміщенням. Розрив заднього рогу медіального меніску. Гемартроз лівого колінного суглобу. Садна обох китиць, лівої нижньої кінцівки» (а.с. 87). Вироком Подільського районного суду м. Києва від 23.07.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання по цій статті у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 роки (а.с. 15-20). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цієї особою. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов»язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров»я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров»я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно з ч. 2 ст. 1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Положеннями п.п. 1, 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров»я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 року №545, яким передбачено, що згідно із ст. 1206 ЦК України кошти, витрачені закладом охорони здоров»я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат. Сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров»я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003 (у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Так, з довідки-розрахунку Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги №1926/1 від 10.11.2016 року вбачається, що фактичні витрати на лікування [PERSON] із розрахунку вартості 1 ліжко-дня становлять 15444,48 грн. (32 ліжко-днів * 482,64 грн. (вартість за один ліжко-день) = 15444,48 грн. (а.с. 87). Також відповідно до п. 3 зазначеного Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров»я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, це не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. Представник відповідача як на підставу заперечень послався на ті обставини, що витрати пов»язані з утриманням, розміщенням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого має нести страховик ПАТ «СК «Скайд». Згідно зі ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом №1961-IV. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону №1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов'язкового страхування страховою компанією. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. у справі №6-1343цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України. А тому заперечення представника відповідача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Крім того, як вбачається з роз»яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 р. термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Таким чином, наданою позивачем довідкою-розрахунком №1926/1 від 10.11.2016 року спростовуються доводи представника відповідача щодо необґрунтованості та недоведеності розміру понесених витрат закладу охорони здоров»я на лікування потерпілого. Слід зазначити, що відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» №11 від 07.07.1995 р. відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладів. Всі інші витрати (наприклад, пов»язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача, що потерпілий має сплатити лікарні витрати на стаціонарне лікування, оскільки останнім на підставі розписки отримано від [PERSON] 30000,00 грн. на лікарняно-оздоровчу реабілітацію. Тобто, в розписці, на яку посилається відповідач зазначається, що кошти сплачено на реабілітацію особисто потерпілому, а не на стаціонарне лікування лікарні (екстреної допомоги). Так, ст. 1206 ЦК України регулює порядок відшкодування витрат закладу охорони здоров»я на лікування потерпілого та покладає вказаний обов»язок на особу, яка вчинила злочинні дії, причинно-наслідковим зв»язком яких стало перебування потерпілого на такому лікуванні. Потерпілий [PERSON] потрапив до закладу охорони здоров»я внаслідок неправомірних дій відповідача. Крім того, ст. 35-5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров»я» визначає поняття медичної реабілітації як виду медичної допомоги, що надається пацієнтам в амбулаторних або стаціонарних умовах і включає систему медичних та інших заходів, спрямованих на відновлення порушених чи втрачених функцій організму особи, на виявлення та активізацію компенсаторних можливостей організму з метою створення умов для повернення особи до нормальної життєдіяльності, на профілактику ускладнень та рецидивів захворювання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача (юридичну особу), на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. А тому суд стягує судові витрати з відповідача в розмірі 1378,00 грн. в дохід держави. На підставі ст.ст. 1191, 1206 ЦК України, Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров»я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 року №545,

Outcome: approved