Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до ДП «Київський НДІ Гідроприладів» про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та суми індексації заробітної плати за період роботи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 26.06.2012 року по 24.07.2017 року вона працювала в ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів». В день звільнення заборгованість по заробітній платі виплачена не була. 15.06.2018 року Солом`янським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення на користь позивача суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 69 476,08 грн. 20.05.2020 року рішення про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати виконано, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № 56909482). Разом з тим, виплата заробітної плати мала бути проведена в липні 2017 року, а станом ще на 01.01.2020 року заборгованість так і складала 69 476,08 грн. У позовній заяві позивачем здійснено розрахунок, відповідно до якого середньоденна заробітна плата визначена у сумі 191,71 грн., а загальна кількість робочих днів, за яку необхідно стягнути середній заробіток, складає 1849 днів (за період 01.01.2013 року по 20.05.2020 року). Враховуючи викладене просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за весь період, що становить 354 471,79 грн., посилаючись на здійснені розрахунки. Крім того, позивач також просить стягнути суму індексації заробітної плати у розмірі 7584,45 грн. та 5000 грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04.08.2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.09.2020 року розстрочено позивачу сплату судового збору. В ухвалі про відкриття провадження сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. 10.11.2020 року засобами поштового зв`язку до суду від сторони відповідача надійшов відзив, з якого вбачається, що сторона не погоджується із позовною заявою, оскільки частина вимог позивача є необґрунтованими. Сторона вважає неправомірним початок періоду нарахування суми стягнення - з 01.01.2013 року, пояснюючи це тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу, тому проведення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має відбуватися з 31.07.2017 року по 20.05.2020 року. Відповідач також не погоджується з кількістю порахованих позивачем робочих днів, оскільки до розрахунку включено загальну кількість робочих днів за відповідний рік згідно статистичних даних. Так зазначає, що підприємство з 05.06.2017 року відповідно до наказу від 05.04.2017 року № 32/к працює неповний робочий тиждень, а саме: 1 робочий день на тиждень - у понеділок. Згідно цього наказу кількість робочих днів складає: 22 - за період з 31.07.2017 по грудень 2017 року; по 51 - за період з січня по грудень 2018 року та 2019 року; 20 - за період з січня 2020 року по 20.05.2020 року. Таким чином, за період з 31.07.2017 року по 20.05.2020 року кількість днів затримки розрахунку при звільненні склала 144 робочих дні, а тому розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 27 606,24 грн. з подальшим утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % та військовий збір - 1,5 %. Крім того, сторона відповідача просить застосувати висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26.06.2019 року (справа № 761/9584/15-ц), з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності, врахувати, що про тяжкий фінансовий стан підприємства позивач була обізнана. Просить взяти до уваги, що після звільнення позивач майже 3 роки не зверталася до суду з позовом про стягнення коштів, чим сприяла збільшенню розміру середнього заробітку. Враховуючи викладене, просить зменшити розміру середнього заробітку з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі у сумі 69 476,08 грн., до 10 000 грн., що буде достатньою компенсацією майнових витрат, які понесла позивач через несвоєчасний розрахунок при звільненні, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до знищення відповідача через непомірний тягар компенсаційних витрат. 12.03.2021 року позивачем до суду подано відповідь на відзив, у якій вона зазначає, що навіть якщо брати період з 24.07.2017 року по 20.05.2020 року, то кількість робочих днів складає 706, оскільки ст. 117 не ставить в залежність виплату середнього заробітку в залежності від змісту роботи підприємства після звільнення працівника. Вважає, що зменшення суми середнього заробітку, як просить відповідач у відзиві, буде наданням останньому незаконних переваг. Пояснює, що вона звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу 11.06.2018 року. Однак після звернення в виконавчу службу відповідач близько двох років не виплачував заробітну плату. Заперечень на відповідь на відзив у встановлений судом строку не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 26.06.2012 року по 24.07.2017 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів», що підтверджується відповідними записами трудової книжки (а.с. 10-13). Як вбачається з матеріалів справи, за період роботи позивачу була нарахована, але не виплачена станом на день звільнення заробітна плата у розмірі 69 476,08 грн. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В силу вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 11.06.2018 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» щодо виплати суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 69 476,08, за результатами розгляду якої 31.07.2018 був виданий судовий наказ від 15.06.2018 року в справі № 760/15158/18 (а.с. 16-17). Постановою державного виконавця Солом`янського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ від 20.05.2020 року виконавче провадження № 56909482 з примусового виконання судового наказу № 760/15158/18 виданого 31.07.2018 року, закінчено у зв`язку з тим, що рішення повно фактично виконано (а.с. 18-19). Як вбачається з довідки від 14.02.2020 року № 4, виданої ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів», заборгованість по заробітній платі станом на 01.01.2020 року складала 69 476,08 грн. Позивач звернулася з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З метою захисту прав позивача та недопущення порушення прав відповідача суд вважає за можливе самостійно обрахувати розмір середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні на підставі наявних у матеріалах справи документів, які були оцінені судом на предмет належності та допустимості. За даними, що містяться в довідці від 14.02.2020 року № 4 нарахована заробітна плата за попередні місяці, що передували місяцю, в якому відбулося звільнення позивача (липень 2017 року), а саме: травень та червень 2017 року складають - 3622,50 грн. та 4045,90 грн. відповідно, що в сумі - 7668,40 грн. З позовної заяви вбачається, що всього за ці місяці було 40 робочих днів. Тобто, розмір середньоденної заробітної плати становить 191,71 грн. (7668,40:40), який не оспорюється стороною відповідача. Щодо суми середнього заробітку, яку просить стягнути позивач на підставі наданих нею розрахунків, то слід зазначати, що суд погоджується з доводами сторони відповідача, що нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.01.2013 року суперечить вимогам чинного законодавства, так як з аналізу ст.ст. 116-117 КЗпП України вбачається обов`язок підприємства виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки, яка настає після дня звільнення працівника, по день фактичного розрахунку. Що стосується кількості робочих днів, то суд приймає до уваги той факт, що ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» наказом від 05.04.2017 року № 32/к, копія якого долучена до відзиву, встановив з 05.06.2017 року режим роботи - неповний робочий тиждень (неробочі дні - вівторок, середа, четвер, п`ятниця) з тривалістю 8 годин. Таким чином, як вбачається з поданого відзиву, кількість робочих днів за які підлягає стягненню середній заробіток, з урахуванням положень наказу, становить - 144 (за період з 25.07.2017 року по грудень 2017 року - 22 день; за період з січня 2018 року по грудень 2018 року - 51 днів; за період з січня 2019 року по грудень 2019 року - 51 днів; за період з січня 2020 року по 20.05.2020 року -20 днів). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 27 606,24 грн. (191,71х144). Відповідач у поданому відзиві заявив про зменшення розміру середнього заробітку до 10 000 грн. Як вже було зазначено, закон покладає на підприємство обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист прав та гарантій працівника як під час виконання ним трудових функцій, так і після звільнення з роботи, зокрема захист майнового права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Саме на роботодавця покладається максимальна відповідальність, в тому числі й фінансова у трудових правовідносинах. Це пов`язано, зокрема, з тим, що працівник є слабшою стороною і тому має бути захищеним. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України можуть застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Попри те, що законодавство не передбачає за працівником обов`язку звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, а КЗпП України безпосередньо не передбачає відповідальності працівника за недобросовісне користуватися своїми відповідними правами, разом з тим, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, згідно з якою не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути неспівмірним та несправедливим щодо роботодавця, а також третіх осіб, оскільки майновий тягар таких виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітку іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір суми середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року (справа № 761/9584/15-ц). Суд враховує, що позивач дійсно була обізнана про незадовільний стан підприємства, на якому працювала, оскільки за відомостями виданої їй довідки, наявна заборгованість по заробітній платі складається з сум за 2013, 2016 та 2017 роки. Після звільнення, яке відбулося 24.07.2017 року, [PERSON] звернулася із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати лише у червні 2018 року, тобто майже через рік. Позивач мала розуміти, що на примусове виконання рішення суду за таких обставин може знадобитися значна кількість часу для повного його виконання відповідачем. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є реалізацією позивачем свого права відповідно до ч. 1 ст. 12ЦК України, але у спосіб, який з урахуванням конкретних обставин справи не відповідає частині третій статті 13 ЦК України. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, зокрема, ч. 3 ст. 13 ЦК України суд відповідно до ч. 6 ст. 13 ЦК України наділений правом застосувати наслідки, встановлені законом. Враховуючи викладене, суд вважає справедливим та таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 15 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми індексації заробітної плати за період роботи на підприємстві в сумі 7584,45 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Частиною 1 ст. 4 цього Закону встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Позивачем наданий суду розрахунок індексації заробітної плати (а.с. 4-8), що відповідає вимогам закону та визнається стороною відповідача, отже вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню (а.с. 4-8). З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано суду копії наступних документів: договору про надання правової допомоги та представництва № 30 від 27.07.2020 року (а.с. 22-23), акту приймання-передачі наданих послуг від 30.07.2020 року (а.с. 24). Згідно наданих документів загальна ціна роботи адвоката складає 5000 грн., що включає в себе: попереднє вивчення та збір документів - 500 грн., консультації - 1000 грн., складання та пред`явлення позову, в тому числі проведення розрахунків - 3500 грн. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 21.01.2021 року (справа № 280/2635/20) зазначив про те, що Кодекс адміністративного судочинства містить норми, які визначають процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Висновки судів про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та висновками Верховного Суду. Враховуючи, що зміст норм Кодексу адміністративного судочинства та Цивільного процесуального кодексу, які стосуються даного питання, та на які посилався суд касаційної інстанції, містять однакові положення (зміст ст. 134 та ч. 7 ст. 137 КАС відповідають змісту ч. 3 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК відповідно), та те, що в матеріалах даної справи містяться акти надання послуг у яких вказано вид правової допомоги та вартість послуги, суд вважає за можливе врахувати позицію Верховного суду при розгляді цивільної справи. Таким чином, суд вважає, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим, а надання таких послуг - доведеним. З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial