Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON]О, ТОВ «Аракс - груп», реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просить визнати недійсним договір купівлі - продажу від 06.03.2013 року 1/2 нежитлової будівлі, загальною площею 146,2 кв.м., яка розташована за адресою: м.Одеса, Приморський бульвар 7/1, визнати недійсним договір купівлі - продажу від 07.03.2013 року 1/2 нежитлової будівлі, загальною площею 146,2 кв.м., яка розташована за адресою: м.Одеса, Приморський бульвар, 7/1, витребувати з незаконного володіння ТОВ «Аракс - груп» нежитлову будівлю загальною площею 146,2 кв.м., яка розташована за адресою: м.Одеса, Приморський бульвар 7/1, зобов'язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2052185 від 29.04.2013 року 12:48:09 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов'язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції Одеської області скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2233876 від 14.05.2013 року 11:54:25 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог заступник прокурора посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2012 визнано за [PERSON] право власності на допоміжне приміщення (горище) площею 106,8кв.м. у будинку №1 по вул. М.Арнаутській у м. Одесі та додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2012 до зазначеного судового рішення за позивачкою визнано право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, 7/1, яке ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2013 скасовано, справу призначено до загального розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.02.2013 залишено справу без розгляду. Отже, підстава набуття права власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар 7/1 скасована. Спірне приміщення є власністю територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та вибуло з її володіння на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси, яке у подальшому було скасовано. Представник прокуратури позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник Одеської міської ради позовні вимоги підтримав в повному обсязі . Представник реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції позов не визнав просив у його задоволенні відмовити. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Аракс-груп» позовні вимоги не визнав, надавши свої письмові заперечення. Відповідач [PERSON] надав свої письмові заперечення, з яких вбачається що позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, причин не явки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року по справі № 1522/12104/12 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне приміщення (горище) площею 106,8кв.м. у будинку №1 по вул.М.Арнаутській у м. Одесі. Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2012 до зазначеного судового рішення за [PERSON] визнано право власності на нежитлову будівлю, площею 146,2, кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар 7/1. Право власності [PERSON] на нежитлову будівлю, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар 7/1. було зареєстроване КП «ОМБТІ та РОН» 29 грудня 2012 року під № 3610 у книзі 115неж-141, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 37076538 від 29 грудня 2012 року. 06.03.2013 укладено договір купівлі-продажу №950, 1/2 частини нежитлової будівлі, загальною площею 146,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, будинок 7/1 між [PERSON] та [PERSON] 07.03.2013 між та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №963, ? частини нежитлової будівлі, загальною площею 146,2 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, Приморський бульвар, будинок 7/1. 29.04.2013 та 14.05.2013 [PERSON] перепродано зазначене нежитлове приміщення загальною площею 146,2 кв.м. Товариству з обмеженою відповідальністю «АРАКС-ГРУП», що посвідчується договорами купівлі-продажу, виданого приватним нотаріусом Єнакієвського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованих у реєстрі за №950 та №963. В подальшому , заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року було скасоване , та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2013 року позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне приміщення було залишено без розгляду. Так, згідно п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Право власності [PERSON] на нежитлову будівлю, загальною площею 146,2 кв.м., що розташована Приморський бульвар 7/1 у м.Одесі припинено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 20.06.2013. З урахуванням зазначеного, усі послідуючі угоди, за якими інші відповідачі набули право власності на спірне майно, вважаються недійсними. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Таким чином, усі правочини, а саме договори купівлі-продажу укладені після набуття право власності [PERSON] на нежитлову будівлю, загальною площею 146,2 кв.м., що розташована за адресою Приморський бульвар 7/1 у м.Одесі на підставі додаткового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2012, яке скасовано є недійсними правочинами. Як вбачається з викладених обставин, відповідачі незаконно заволоділи нежитловою будівлею, загальною площею 146,2 кв.м., яка розташована за адресою Приморський бульвар 7/1 у м.Одесі. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Отже, вказані договори купівлі-продажу спірного об'єкту є недійсними. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину( ст. 216 ЦК України) може бути заявлена у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Такою особою є держава в особі Одеської міської ради, інтереси якої представляє прокуратура Приморського району м. Одеси. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Приписами ст.116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначеним цим Кодексом. Набуття права на земельну ділянку здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. В силу статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладання договору оренди земельної ділянки. У відповідності зі ст.125 ЗК України право власності, постійного користування, оренди на земельну ділянку виникає після отримання документа, якій засвідчує це право та її державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі та отримання документа, якій засвідчує право на неї та його державної реєстрації заборонено. Згідно ст.1 ЗУ\~\~«Про державний\~\~контроль за використанням і охороною земель»\~\~\~\~ будь-які дії особи, що свідчать про фактичне використання не наданої йому земельної ділянки або намір на використання земельної ділянки до встановлення його меж в натурі, до отримання документа, який засвідчує право на земельну ділянку та її державної реєстрації є самовільним захватом цієї земельної ділянки.\~\~\~\~ Отже, у відповідачів по справі відсутні будь-які підтверджуючі документи щодо відведення земельної ділянки та підтвердження наявності належно затвердженого проекту на земельну ділянку щодо будівництва нежитлової будівлі, яка розташована за адресою Приморський бульвар 7/1 у м.Одесі, загальною площею 146,2 кв.м. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно п. 1.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року, допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом із тим у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», відповідно до якого у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста. За таких обставин, за відсутності у матеріалах справи доказів, які б підтверджували, що спірне приміщення використовується для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку [ADDRESS] суд доходить до висновку про те, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Одночасно з цим, установивши, що спірні нежилі приміщення з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, вибули без її згоди, зокрема на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 вересня 2014 року по справі № 3-122гс14. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам; усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Відповідно до п.1,14 «Положення про Головні управління юстиції\~\~Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 р. №1707/5, Головні\~\~управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній\~\~Республіці\~\~Крим,\~\~в\~\~ областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління юстиції) підпорядковуються Міністерству юстиції України та є його територіальними органами. Головні\~\~управління\~\~юстиції\~\~ утримуються за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до п. 1,11 «Положення про районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 р. № 1707/5, районні,\~\~районні\~\~у\~\~містах,\~\~ міські\~\~ (міст\~\~ обласного значення), міськрайонні, міжрайонні управління юстиції (далі - управління\~\~юстиції) є\~\~територіальними\~\~ органами Міністерства юстиції України (далі - Мін'юст). Управління юстиції підпорядковуються Мін'юсту та безпосередньо\~\~Головним\~\~управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим,\~\~областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління юстиції). Управління\~\~юстиції\~\~утримується\~\~за\~\~рахунок\~\~Державного бюджету України. Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 395/2011, Міністерство юстиції України (Мін'юст України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. На підставі зазначеного позивач , звертаючись з вимогами до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області , звернувся до суду\~\~зі спором до територіального органу Міністерства юстиції України, яке в свою чергу є органом державної влади. Оскільки заявлені позивачем вимоги про зобов'язання реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2052185 від 29.04.2013 року 12:48:09 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та про зобов'язання реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2233876 від 14.05.2013 року 11:54:25 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та є підсудністю Одеського окружного адміністративного суду, у відкритті провадження у частині цих вимог слід відмовити.

Outcome: partial