Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

До суду надійшла позовна заява, в якій позивач просив: визнати недійсним договір позики коштів в сумі 60000 грн., укладений 20.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON]; встановити факт, що [PERSON], [INFO] є недієздатною з 10.01.2008 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.03.2009 між [PERSON] спору укладено договір позики в сумі 60000 грн. Протягом чотирьох років [PERSON] виконувала умови вказаного договору. Натомість 05.06.2014 року Васильківський міськрайонний суд Київської області визнав [PERSON] недієздатною та встановив над нею опіку і призначив опікуна - [PERSON] Позивач зазначає, що [PERSON] у 2008 році отримала серйозну душевну травму, після чого не усвідомлює значення своїх дій та часто буває дезорієнтована. За твердженням позивача. Відповідач страждає на стійкий психічний розлад, і не усвідомлювала значення своїх дій під час укладення спірного договору, а тому вказаний договір слід визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Відповідач проти задоволення позову заперечив. Третя особа надіслала суду лист, в якому просила позов роглядати за її відсутності, позов підтримала. Суд, заслухавши присутніх учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову повністю виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом достовірно встановлено, що 20.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання безвідсоткової позики (далі спірний договір). За умовами вказаного договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 22.03.2011 року, загальна сума позики складає 60.000,00 грн. Відповідно до розписок від 19.03.2012 року, 27.03.2012 року, 25.03.2013 року, копії яких містяться в матеріалах справи, відповідач отримував від [PERSON] 63.500,00 грн. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2014 року у справі № 362/443/14-ц визнано [PERSON], [INFO], проживаючу у [INFO] недієздатною. Встановлено над [PERSON] опіку і призначити її опікуном [PERSON], [INFO], проживаючу у [INFO]. Вказане рішення набрало чинності. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 211ц від 04.08.2015 року [PERSON] страждає на хронічний психічний розлад у формі шизофренії із січня 2008 року. За своїм психічним станом на 20.03.2009 року [PERSON] не могла розуміти характер та значення своїх дій і керувати ними. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Таким чином, факт того, що [PERSON] з січня 2008 року страждала на психічний розлад, і за своїм психічним станом на 20.03.2009 року [PERSON] не могла розуміти характер та значення своїх дій і керувати ними, тому позов є обґрунтованим матеріалами справи та підлягає задоволенню.

Outcome: approved