Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить надати дозвіл на тимчасовий в`їзд на тимчасово окуповану територію - АРК та м. Севастополь, за кордон в інші країни світу та виїзд за межі державного кордону України [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у супроводі матері [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] РНОКПП: [NUMBER] терміном на два роки, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили. В обґрунтування зазначених вимог посилається на наступне. Під час фактичних шлюбних відносин у позивача та відповідача народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на даний час зареєстровані за проживають з позивачем за наступною адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що тимчасовий виїзд за кордон необхідний у зв`язку із виникненням необхідності виконати бажання дітей побувати на відпочинку та оздоровленні за кордоном, а саме у Туреччини, Єгипту, Болгарії, Російській Федерації, Автономної Республіки Крим в та в інших країнах світу протягом останніх двох років, однак для цього необхідно отримати нотаріально посвідчений дозвіл батька дитини на право виїзду за кордон, але Відповідач позбавляє Позивача можливості отримати від нього офіційно завірений дозвіл на виїзд дітей разом із нею за межі території державного кордону України. Позивач неодноразово зверталась до Відповідача з усними та письмовим проханнями, про надання дозволу на виїзд дітей до Автономної Республіки Крим м. Севастополь, до Російської Федерації, до Туреччини, до Єгипту, до Болгарії, тобто за кордон, що зокрема підтверджується квитанцією з ПАТ «Укрпошта» та надсиланням письмового листа на електрону робочу пошту Відповідача [INFO] , відповідно до якої отримано нею відповідь, що у зв`язку із перебуванням у Автономній Республіці Крим у м. Привітне Алуштінського району, заявляє, що не має можливості виїхати ані на територію України, ані на територію Російської Федерації для надання довіреності з подальшою її передачею Позивачу, а довіреності, які видаються на окупованої території Крим, держава Україна не приймає до уваги, у зв`язку з чим рекомендує звернутися до суду із відповідними позовними вимогами щодо отримання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, на що останній не заперечує. У 2019 році Відповідач надавав дозвіл на в`їзд дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] до Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та за кордон до Російської Федерації, що підтверджується виданою довіреністю, дія якої закінчилася. Враховуючи, що Відповідач добровільно не надає дозволу на виїзд дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за кордон у здійсненні заходів, спрямованих на забезпечення конституційних прав дітей гарантування свободи пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, для гармонійного розвитку та благополуччя дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, а також бажання дітей відпочити та оздоровитись на морі за кордоном, а мати має можливість забезпечити бажання дітей щодо отримання відпочинку саме за кордоном, Позивач вимушена звернутися до суду із даними позовними вимогами та просить їх задовольнити. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача - адвокат Керімов Алік Замірович та позивач в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву, в якій просять провести судове засідання без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надіслав на електрону адресу суду заяву, якою повідомив суд, що Відповідачем вже надавалася відповідь щодо відсутності будь-яких заперечень щодо надання дозволу виїзду за кордон у зв`язку з не можливістю оформлення видачі довіреності, так як відповідач не має фізичної можливості з`явитися до відповідного нотаріуса України та Російської Федерації для оформлення відповідної заяви, так як нотаріальні заяви нотаріусів, які ведуть діяльність на тимчасово окупованій території на території України не сприймаються, та надати дозвіл на тимчасовий в`їзд на тимчасово окуповану територію - Автономну Республіку Крим та міста Севастополь, за кордон в інші країни світу та виїзд за межі державного кордону України [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у супроводі матері [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] , про що позивачем неодноразово повідомлялося смс-повідомленнях [PERSON] та вказав, що як батько своїх дітей жодних заперечень не має та просив суд не затягувати розгляд даної справи та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також розглядати цивільну справу № 953/5772/21 без участі Відповідача. Представник третьої особи Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просить проводити судове засідання без представника органу опіки та піклування, та просив прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дітей. 29.03.2021 року до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зуб Г.А. 12.04.2021 року судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 12.04.2021. Ухвалою судді від 13.04.2021 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають на утриманні спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачем. Позивач зверталась до відповідача з листами про надання згоди та дозволу на виїзд їхніх спільних дітей, але вказані листи були залишені без задоволення, так як відповідач не має фізичної можливості з`явитися до відповідного нотаріуса України та Російської Федерації для оформлення відповідної заяви, так як нотаріальні заяви нотаріусів які ведуть діяльність на тимчасово окупованій території на території України не сприймаються та надати дозвіл на тимчасовий в`їзд на тимчасово окуповану територію - Автономну Республіку Крим та міста Севастополь, за кордон в інші країни світу та виїзд за межі державного кордону України [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у супроводі матері [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] , та рекомендує звернутися до відповідного суду із позовними вимогами у встановленому законом порядку та отримати відповідний дозвіл. Відповідач надав відповідну згоду на тимчасовий виїзд дітей у період з 13.12.2019 року до 13.12.2020 року у супроводі матері без його згоди, що підтверджується наданою до суду копією заяви. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами права закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року по справі №712/10623/17. Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Статтями 2 - 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м.Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року №367 «Про затвердження порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї» передбачено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річноговіку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб п.п.3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57. Отже, для поїздки позивача з дитиною до Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах від 29 квітня 2020 року у справі № 653/2438/17 (провадження № 61-38758св18); від 20 травня 2019 року у справі № 477/457/17 (провадження № 61-33796св18); від 06 грудня 2018 року справі № 554/3399/17 (провадження № 61-28382св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що позивач має намір оформити проїзні документи своїм малолітнім дітям для виїзду на тимчасово окуповану територію - АРК та м. Севастополь, за кордон в інші країни світу, та виїзд за межі державного кордону України терміном на 2 роки без згоди та супроводу батька, а їх батько - відповідач по справі, який мешкає окремо від них, не надає відповідного дозволу у зв`язку з перебуванням в АРК, та позовні вимоги визнає в повному обсязі, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог щодо надання відповідного дозволу без згоди батька, враховуючи епідемічну ситуацію та певні встановлені обмеження для перетинання кордонів та подорожей, що відповідатиме найкращим інтересам дітей. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи викладене, та те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Також згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved