Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Одуденко А.В. в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, мотивуючи свої вимоги тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016100030012095 за ч. 2 ст. 367 КК України та в ході судового розгляду справи №754/14922/16-к встановлено, що [PERSON] , обіймаючи посаду директора комунального підприємства «Оптова база», у невстановленому слідством місці та час 01.11.2010 року, в порушення вимог ч. 1 ст. 577 ЦК України, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», п. 91 Розділу 7 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, без нотаріального посвідчення та не отримавши згоди органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідна комунальна юридична особа, а саме Деснянської районної в м. Києві ради, протиправно підписав іпотечний договір від 01.11.2010 року з ТОВ «Рубежівське» (Іпотекодержатель, код ЄДРПОУ 32214526) на забезпечення вимог останнього, що випливають з Договору № 1 про надання товарного кредиту від 01.11.2010 року, укладеного між Іпотекодержателем та КП «Оптова база» у розмірі 2 200 000 грн. за отримані від ТОВ «Рубежівське» товари (овочі і фрукти в асортименті), предметом іпотеки за яким виступило комунальне нерухоме майно, а саме нежила споруда Холодильник ЛМК-3000, площею 9900, 70 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , не вживши заходів щодо належної оцінки нерухомого майна з врахуванням основних засобів, що знаходились всередині даного приміщення та перебували на балансі КП «Оптова база», визначивши вартість предмету іпотеки у 2 636 002 грн. Крім того, перебуваючи у невстановленому слідством місці та час 21.12.2010 року [PERSON] , розуміючи коло своїх службових обов`язків директора ЛП «Оптова база», неналежно їх виконуючи через несумлінне ставлення до них, в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» щодо нотаріального посвідчення змін та доповнень до іпотечного договору, протиправно уклав з ТОВ Рубежівське» Додаткову угоду від 21.12.2010 року до Договору № 1 купівлі-продажу товарів на умовах товарного кредиту від 01.11.2010 року та Іпотечного договору для забезпечення «Договору товарного кредиту», згідно умов якої КП «Оптова база» повинно додатково сплатити ТОВ «Рубежівське» фіксовану суму у розмірі 300 тис. грн. за користування товарним кредитом та, в порушення ст. 8 Закону України «Про іпотеку», п. 35 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування», виключено з Іпотечного договору істотні умови щодо страхування предмету іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, попередньо не виконавши цей обов`язок без оцінки предмету іпотеки. У зв`язку з невиконанням умов вищевказаного договору по сплаті заборгованості за договором та відсотків за користування товарним кредитом Господарським судом міста Києва винесено рішення від 14.10.2011 року по справі № 14/385 про стягнення з КП «Оптова база» на користь ТОВ «Рубежівське» 1 600 000 грн. 00 коп. заборгованості, 225 000 грн. 90 коп. відсотків за користування товарним кредитом та винесено наказ № 15/385 від 01.11.2011 року. Враховуючи викладене, через несумлінне і безвідповідальне ставлення до своїх службових обов`язків [PERSON] , який здійснюючи керівництво фінансово-господарською діяльністю КП «Оптова база», будучи службовою особою юридичної особи публічного права, не вжив належних заходів до схоронності комунального нерухомого майна, що перебувало в його повному господарському віданні, не розуміючи відсутність у нього повноважень з укладання вищевказаних договорів з ТОВ «Рубежівське» й внесення до них змін з численними порушеннями та передачу в іпотеку нежитлового приміщення - холодильника «ЛМК-300», площею 9900, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , хоча повинен був і міг це усвідомлювати, зазначене нежитлове приміщення відчужено з власності територіальної громади міста Києва, чим завдано матеріальної шкоди у розмірі 19 000 283, 00 грн., що спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам, що більше як у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Таким чином, [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2. ст. 367 КК України а саме службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським (державним) інтересам. Ухвалою Деснянського районного суду від 21.02.2019 року у справі № 754/14922/16к [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 12016100030012095 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України закрито. Цивільний позов прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у сумі 19 000 283 грн., залишено без розгляду. Отже грошові кошти у сумі 19 000 283 грн. підлягають стягненню з [PERSON] , злочинними діями якого завдано матеріальної шкоди економічним інтересам держави в особі Київської міської ради, яка представляє територіальну громаду міста. Про те, що Київська міська рада була обізнаною про порушення її інтересів, свідчить лист місцевої прокуратури, скерований на адресу Київради від 15.03.2019 року № 1411вих-10, відповідь на вказаний лист Департаменту комунальної власності міста Києва від 21.03.2019 року № 062/01/09-2668 та лист місцевої прокуратури, скерований на адресу Київради та Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київради (КМДА) від 29.03.2019 року за № 1708 вих-19, та відповідь на вказаний лист Департаменту комунальної власності міста Києва від 03.04.2019 року № 062/01/09-3134. За результатом розгляду вказаного листа місцевої прокуратури Київська міська рада жодних заходів реагування не вжила, а просила Київську місцеву прокуратуру № 3 пред`явити відповідний позов, допустивши при цьому бездіяльність, та переклавши свій обов`язок на органи прокуратури. На підставі викладеного заступника керівника прокуратури звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради кошти у сумі 19 000 283, 00 грн. в рахунок відшкодування спричиненої кримінальним правопорушенням шкоди та судові витрати на користь держави. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради кошти у розмірі 19000283, 00 грн. у рахунок відшкодування заданої кримінальним правопорушенням шкоди та судовий збір у розмірі 9605, 00 грн. 12.03.2020 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.03.2020 року задоволено заяву відповідача і заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2019 року скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.04.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. 07.04.2020 року від представника відповідача до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що позовна заява не містить доказів на підтвердження факту завдання [PERSON] шкоди, не доводить вину та причинно-наслідковий зв`язок між діями [PERSON] і нібито завданою шкодою, додані до позову докази не доводять складу правопорушення у діях [PERSON] , а тому підстав для відшкодування Київській міській раді шкоди [PERSON] немає, а отже й не має підстав для задоволення позову. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 12016100030012095 та самого обвинувального акту, потерпілий у даному провадженні взагалі відсутній. Прокурором при поданні позову не наведено вагомих мотивів та не надано достатніх доказів для підтвердження своїх повноважень представництва для звернення до суду з зазначеним позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради. Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурор вказує саме на нездійснення захисту, що Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо захисту інтересів територіальної громади шляхом стягнення матеріальної шкоди, завданої державним інтересам внаслідок вчинення особою кримінального правопорушення. Як вбачається з листів, долучених прокурором до позовної заяви, Київська міська рада в особі Департаменту комунальної власності м. Києва зазначає, що не була стороною у кримінальному провадженні № 754/14922/16-к відносно [PERSON] , у зв`язку з чим заходи цивільно-правового характеру щодо стягнення матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням у розмірі 19000283 грн., не вживались. Фактично Київська міська рада вказаним листом зазначила, що не вбачала факту завдання шкоди інтересам держави діями [PERSON] , оскільки про наявність відносно нього кримінального провадження не знала або не цікавилась цим питанням. Зі змісту листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 03.04.2019 року № 062/01/09-3134, отриманого Київською місцевою прокуратурою № 3 у відповідь на лист від 29.03.2019 року за № 1708 вих-19, вбачається, що він написаний під тиском правоохоронного органу, який вимагав повідомити про те, чи будуть здійснюватися Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру щодо стягнення з [PERSON] шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 19000283 грн. або проінформувати про причини невжиття відповідних заходів. Фактично Київська міська рада підтвердила, що жодного доказу на підтвердження факту завдання шкоди інтересам територіальної громади діями [PERSON] не має, а тому підстав для подання до нього відповідного позову у ради немає. Зазначене не може розцінюватися як прояв бездіяльності, що виражається в нездійсненні захисту, оскільки інтереси Київської міської ради ніким не порушуються. За таких обставин прокурор повинен був надати всі необхідні документи для подання позову Київській міській раді, а у разі її відмови від здійснення захисту інтересів держави або встановлення її бездіяльності чи здійснення неналежного захисту мав право звернутися з позовом до суду. Також представник відповідача зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди. У позовній заяві прокурором не наведено жодної з причин пропущення такого строку та не надано відповідне клопотання про його поновлення. Для обґрунтування ціни позову прокурор вказує, що вартість нежитлового приміщення без урахування ПДВ станом на 29.11.2013 року становить 19000283, 00 грн., що була встановлена в ході досудового розслідування на підставі висновку експерта за результатами будівельно-технічної експертизи від 16.12.2015 року. Тобто матеріальна шкода, завдана державі, становить 19000283, 00 грн. Натомість прокурором не наведено мотивів, чому ним взята до уваги вартість холодильника саме станом на 2013 рік, у той час, коли [PERSON] договори, які, як зазначає прокурор, нібито призвели до завдання шкоди, були підписані у 2011 році. Крім того, висновком, на який посилається прокурор, встановлювалась вартість приміщення станом на 2014 рік. При цьому слід зауважити, що під час примусового виконання ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві наказу Господарського суду міста Києва № 15/385 було здійснено оцінку вказаного нерухомого майна. Згідно Висновку оцінювача [PERSON] від 30.04.2013 вартість майна «нежила споруда - холодильник ЛМК - 3000, площею 9900,70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » складає 4468669,00 грн. без ПДВ. Внаслідок уцінки нерухомої споруди таке майно на прилюдних торгах було продано взагалі за 2457797,95 грн. Зважаючи на велику різницю між розмірами вартості, встановленої експертами, представник вважає суму позову недоведеною та необґрунтованою. На підставі викладеного представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 29.04.2020 року від Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Одуденко А.В. до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2. ст. 367 КК України, а саме службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом громадським (державним) інтересам. Доказом факту завдання шкоди і розміру шкоди є висновок експерта за результатами будівельно-технічної експертизи від 16.12.2015, згідно якого вартість нежитлового приміщення - холодильника «ЛМК-300», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (літ. К) станом на 29.11.2013, коли приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за ТОВ «КП «Оптова база» (код ЄДРГІОУ 38883444) на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, зареєстрованого у реєстрі під № 1027 від 29.11.2013 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 8498885 від 29.11.2013, зареєстровано право власності, без урахування ПДВ, становило 19 000 283 грн. Тобто матеріальна шкода, завдана державі, становить 19000283 грн. У відзиві представник відповідача наполягає на тому, що якщо відсутня особа, якій заподіяно шкоду, то й відповідно відсутній обов`язок відповідальності за її відшкодування, що в свою чергу свідчить про відсутність самої шкоди. Прокурор вважає невірним тлумаченням представника відповідача про обов`язкову наявність у кримінальному провадженні визнаної потерпілої особи. За службової недбалості відповідача у відповідності до ст. 367 КК України передбачено настання негативних наслідків охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб. У результаті протиправної службової недбалості [PERSON] відчужено власності територіальної громади міста Києва нежитлове приміщення, чим останній завдано матеріальної шкоди у розмірі 19000283, 00 грн., що спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам, що більше як у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Враховуючи, що шкода завдана територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, органи прокуратури України уповноважені на захист її інтересів. Норми Закону України «Про прокуратуру» та ЦПК України визначають, що прокурор, реалізуючи конституційну функцію представництва інтересів держави в суді, має право звертатись до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «Інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Отже, наведені вище норми законодавства та рішення Конституційного Суду України надають прокуророві право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення. Державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, доходи місцевих бюджетів та інші кошти, правомочності власника щодо яких від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада. Однак, Київською міською радою вказаний обов`язок не виконано, не вжито жодних заходів щодо захисту інтересів територіальної громади шляхом стягнення матеріальної шкоди, завданої державним інтересам внаслідок вчинення особою кримінального правопорушення. Київською міською радою допущено бездіяльність, яка тягне за собою недотримання бюджетом коштів, що у свою чергу призводить до неможливості належного виконання функцій у бюджетній сфері та негативно впливає на фінансування територіальної громади міста Києва. Отже, нездійснення захисту інтересів держави у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київської міської ради, оскільки Київська міська рада усвідомлює порушення своїх інтересів, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Таким чином, прокурор зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на те, щоб інтереси держави не залишались незахищеними. Крім того, прокурор зазначає, що строк позовної давності не пропущено. На підставі викладеного прокурор просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.04.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.04.2020 року залучено до участі у справі КП «Овочева база» як третю особу без самостійних вимог. 13.05.2020 року від представник відповідача - [PERSON] - до суду надійшли Заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких зазначено, що у відзиві на позовну заяву та клопотанні про приєднання доказів цілком спростовані висновки прокурора щодо наявності вини відповідача, неправомірності його дій або бездіяльності та відповідно причинно-наслідкового зв`язку. Не знайшов свого обґрунтування й розмір заподіяної шкоди, оскільки прокурором не надано жодних достовірних та переконливих доказів на підтвердження цієї обставини. Прокурором не доведено ані наявності невиконання або неналежного виконання [PERSON] своїх службових обов`язків, ані наявності прямої дійсної шкоди. Київська міська рада до участі у розгляді кримінального провадження не залучалась, її представник участі у розгляді справи не брав, а тому в неї і не можуть виникати процесуальні права цивільного позивача. За таких обставин представник відповідача просить суд до вимог прокурора застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник прокурора у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив до вимог прокурора застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи - КП «Овочева база» у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення прокурора, представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Ухвалою Деснянського районного суду від 21.02.2019 року у справі № 754/14922/16к [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 12016100030012095 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України закрито. Цивільний позов прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у сумі 19 000 283 грн., залишено без розгляду (а.с. 22-26, т. 1). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала чи постанова суду, лише в питанні чи мали місце ці дії ( бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що [PERSON] , обіймаючи посаду директора комунального підприємства «Оптова база», у невстановленому слідстві місці та час 01.11.2010 року, в порушення вимог ч. 1 ст. 577 ЦК України, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», п. 91 Розділу 7 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, без нотаріального посвідчення та не отримавши згоди органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідна комунальна юридична особа, а саме Деснянської районної в м. Києві ради, протиправно підписав іпотечний договір від 01.11.2010 року з ТОВ «Рубежівське» (Іпотекодержатель, код ЄДРПОУ 32214526) на забезпечення вимог останнього, що випливають з Договору № 1 про надання товарного кредиту від 01.11.2010 року, укладеного між Іпотекодержателем та КП «Оптова база» у розмірі 2 200 000 грн. за отримані від ТОВ «Рубежівське» товари (овочі і фрукти в асортименті), предметом іпотеки за яким виступило комунальне нерухоме майно: нежила споруда Холодильник ЛМК-3000, площею 9900, 70 кв.м., який розташований в [ADDRESS] , не вживши заходів щодо належної оцінки нерухомого майна з врахуванням основних засобів, що знаходились всередині даного приміщення та перебували на балансі КП «Оптова база», визначивши вартість предмету іпотеки у 2 636 002 грн. Крім того, перебуваючи у невстановленому слідстві місці та час 21.12.2010 року, [PERSON] , розуміючи коло своїх службових обов`язків директора ЛП «Оптова база», неналежно їх виконуючи через несумлінне ставлення до них, в порушення вимог ст. 19 Закону України «Про іпотеку» щодо нотаріального посвідчення змін та доповнень до іпотечного договору, протиправно уклав з ТОВ Рубежівське» Додаткову угоду від 21.12.2010 року до Договору № 1 купівлі-продажу товарів на умовах товарного кредиту від 01.11.2010 року та Іпотечного договору для забезпечення «Договору товарного кредиту», згідно умов якої КП «Оптова база» повинно додатково сплатити ТОВ «Рубежівське» фіксовану суму у розмірі 300 тис. грн. за користування товарним кредитом та, в порушення ст. 8 Закону України «Про іпотеку», п. 35 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування», виключено з Іпотечного договору істотні умови щодо страхування предмету іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, попередньо не виконавши цей обов`язок без оцінки предмету іпотеки. У зв`язку з невиконанням умов вищевказаного договору по сплаті заборгованості за договором та відсотків за користування товарним кредитом Господарським судом міста Києва винесено рішення від 14.10.2011 року по справі № 14/385 про стягнення з КП «Оптова база» на користь ТОВ «Рубежівське» 1 600 000 грн. 00 коп. заборгованості, 225 000 грн. 90 коп. відсотків за користування товарним кредитом та винесено наказ № 15/385 від 01.11.2011 року. Враховуючи викладене, через несумлінне і безвідповідальне ставлення до своїх службових обов`язків [PERSON] , який здійснюючи керівництво фінансово-господарською діяльністю КП «Оптова база», будучи службовою особою юридичної особи публічного права, не вжив належних заходів до схоронності комунального нерухомого майна, яке перебувало у його повному господарському віданні, не розуміючи відсутність у нього повноважень з укладання вищевказаних договорів з ТОВ «Рубежівське» й внесення до них змін з численними порушеннями та передачу 5 іпотеку нежитлового приміщення - холодильника «ЛМК-300», площею 9900, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , хоча повинен був і міг це усвідомлювати, зазначене нежитлове приміщення відчужено з власності територіальної громади міста Києва, чим завдано матеріальної шкоди у розмірі 19 000 283, 00 грн., що спричинило тяжкі наслідки громадським інтересам, що більше як у двісті п`ятдесят разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. На підтвердження розміру шкоди прокурор надав Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 14249/14-42 від 16.12.2015 року, відповідно до якого вартість нежитлового приміщення - холодильника «ЛМК-3000», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (літ. К) станом на 29.11.2013, коли приватним нотаріусом КМНО Тверською Ї.В. за ТОВ «КП «Оптова база» (код ЄДРПОУ 388834444) на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер - 1027 від 29.11.2013 виданого ПНКМНО Тверською Ї.В. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 8498885 від 29.11.2013 зареєстровано право власності, без урахування ПДВ становить 19000283 грн. (а.с. 41-71, т. 1). Як вбачається з листа місцевої прокуратури, скерованого на адресу Київради від 15.03.2019 року № 1411вих-10, відповіді на вказаний лист Департаменту комунальної власності міста Києва від 21.03.2019 року № 062/01/09-2668 та листа місцевої прокуратури скерованого на адресу Київради та Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київради (КМДА) від 29.03.2019 року за № 1708 вих-19 та відповіді на вказаний лист Департаменту комунальної власності міста Києва від 03.04.2019 року № 062/01/09-3134 Київська міська рада була обізнана про порушення її інтересів. За результатом розгляду вказаного листа місцевої прокуратури від 15.03.2019 року № 1411вих-10, Київська міська рада жодних заходів реагування не вжила, а просила Київську місцеву прокуратуру № 3 пред`явити відповідний позов, допустивши при цьому бездіяльність та переклавши свій обов`язок на органи прокуратури (а.с. 76, т. 1). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що зазначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частинами 3 статті 56 ЦПК України визначено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовами. Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави,в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту,визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. З урахуванням зазначеного, Київська міська рада визначається органом уповноваженим виконувати функції держави в спірних правовідносинах. Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 № 7/4819 з 31.10.2010 шляхом ліквідації припинені районні в місті Києві ради. Повноваження районних рад щодо розпорядження майном територіальної громади міста Києва відноситься до компетенції Київської міської ради. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Київська міська рада, яка зобов`язана здійснювати захист майнових, економічних інтересів територіальної громади. З урахуванням наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 9, 10, 10-1, 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», висновку Конституційного Суду України, викладеного у рішенні № 1-45/2003 від 25.12.2003, Київська міська рада реалізує свої повноваження через створені виконавчі органи - Київську місцеву державну адміністрацію, яка підзвітна та підконтрольна Київраді. Відповідно до ст. 18-2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах стальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Верховний суд у постанові від 13.03.2018 року у справі № 911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються. Таким чином, суд вважає, що у прокурора наявні всі законні підстави для звернення до суду з даним позовом. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні норми діючого законодавства. За правилами ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як випливає зі ст.. 1166 ЦК України, відшкодування шкоди можливе за таких умов: 1)завдано шкоди особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи; 2)дії або бездіяльність, якими завдана шкода, є неправомірними; 3)причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; 4)вина особи, яка завдала шкоду. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. На обґрунтування позовних вимог прокурором надано обвинувальний акт та ухвалу Деснянського районного суд у м. Києва від 21.02.2019 року як доказ винуватості відповідача. Інших належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що з вини [PERSON] завдана шкода, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, не надано. Відповідно до вимог ст.. 62 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Деснянський районний суд м. Києва, ухвалюючи рішення від 21.02.2019 року у справі № 754/14922/16, вину [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, не встановлював. Крім того, висновки досудового розслідування не можуть братися до уваги, оскільки вони не підтверджені жодними матеріалами, а тому всі доводи прокурора ґрунтуються виключно на припущеннях. Само по собі клопотання [PERSON] у межах кримінального провадження про звільнення від кримінальної відповідальності не свідчить про те, що він визнав свою вину, оскільки у клопотанні про це зазначено не було, а безпосередньо під час розгляду кримінального провадження [PERSON] свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав. Обвинувальний акт, на який посилається прокурор, як на доказ винуватості відповідача, не є доказом встановлення вини особи, оскільки він є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, і яким завершується досудове розслідування. Також слід зазначити, що зі змісту позовної заяви та Рішення Господарського суду м. Києва від 14.10.2011 року у справі №14/385, що була досліджена судом, 01.11.2010 року між ТОВ «Рубежівське» та КП «Оптова база» було укладено договір купівлі-продажу товарів на умовах товарного кредиту № 1 на суму 2200000, 00 грн. У зв`язку з невиконанням умов вищевказаного договору по сплаті заборгованості за договором та відсотків за користування товарним кредитом Господарським судом міста Києва винесено рішення від 14.10.2011 року по справі № 14/385 про стягнення з КП «Оптова база» на користь ТОВ «Рубежівське» 1600000, 00 грн. заборгованості, 225000,90 грн. відсотків за користування товарним кредитом та винесено наказ № 15/385 від 01.11.2011 року. Постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 01.12.2011 відкрито виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду м. Києва від 01.11.2011 року № 14/385 про стягнення з КП «Оптова база» на користь ТОВ «Рубежівське» коштів у сумі 1844003, 44 грн. У подальшому постановою державного виконавця від 01.12.2011 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику КП «Оптова база». Відповідно до постанов державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ до зведеного виконавчого провадження були приєднані провадження про виконання наказів Дарницького районного суду м. Києва про стягнення на користь [PERSON] та інших осіб грошових коштів. У ході проведення виконавчих дій боржником КП «Оптова база» повідомлено державного виконавця про те, що на балансі підприємства знаходиться нежила споруда - холодильник, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Державним виконавцем 29.04.2013 року проведено опис й арешт майна боржника, зокрема холодильника ЛМК-3000, про що складено акт. Надалі при примусовому виконанні ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві наказу Господарського суду м. Києва № 15/385 07.11.2013 року були проведені прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - нежилої споруди - холодильника ЛМК-3000 загальної площею 9900,70 кв.м. Судами було встановлено, що прилюдні торги, результати яких оскаржував прокурор, були проведені у ході виконавчих дій, розпочатих відносно боржника КП «Оптова база», на підставі наказів Дарницького районного суду м. Києва про стягнення коштів на користь [PERSON] та інших; наказу Господарського суду м. Києва про стягнення коштів на користь ПП «Твін»; наказу Господарського суду м. Києва про стягнення коштів на користь ТОВ «ЕС ПІ ЕС ЮКРЕЙН». При цьому суди дійшли висновку, що відчуження спірного комунального майна з оспорюваних прилюдних торгів правомірно відбулося за відсутності рішення Київської міської ради. Також відповідно до п. 6.2 Іпотечного договору від 01.11.2010 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Однак, у наданих прокурором матеріалах відсутнє судове рішення, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлову споруду Холодильник ЛМК-3000. Отже, нежитлове приміщення - «Холодильник ЛМК-3000» було реалізоване з торгів у загальному порядку стягнення на майно у виконавчому провадженні, а не як предмет застави. Також слід зазначити, що на посаді директора КП «Оптова база» [PERSON] працював близько 8 місяців і 28.03.2011 року розпорядженням Деснянської РДА № 97к від 25.03.2011 року був звільнений з посади директора КП за власним бажанням. З 28.03.2011 року виконання обов`язків директора підприємства було покладено на заступника директора з комерційних питань. При цьому під час перебування [PERSON] на посаді керівника КП «Оптова база» зобов`язання щодо сплати коштів за кредитним договором виконувалися у повному обсязі. Так, відповідно до вимог п. 2.3 Договору № 1 про купівлю-продаж товарів на умовах товарного кредиту погашення товарного кредиту повинно було здійснюватися, починаючи з лютого 2011 року. На виконання вимог зобов`язання підприємством за 2 місяці 2011 року було сплачено тіло кредиту у сумі 400000, 00 грн. та відсотки по кредиту за І квартал 2011 року у сумі 75000, 00 грн., також 200000, 00 грн. тіла кредиту було сплачено після звільнення [PERSON] з посади директора, що підтверджується листом КП «Оптова база» від 23.03.2020 року. Яким чином проводилися розрахунки підприємством після звільнення [PERSON] з займаної посади йому відомо не було. Таким чином, перебуваючи на посаді директора КП «Оптова база», [PERSON] свої обов`язки щодо сплати коштів за кредитним договором виконував сумлінно, вживав своєчасні заходи щодо повернення коштів згідно встановленого графіку. Вказане свідчить про відсутність протиправних діянь [PERSON] , які могли б завдати шкоди інтересам держави в особі Київської міської ради, а отже і відсутність такої шкоди зі сторони відповідача та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіяною шкодою. Також слід зазначити, що прокурором не доведено, що дії відповідача з підписання договору іпотеки нерухомого майна та додаткової угоди до цього договору, що не були нотаріально посвідчені, а отже вважаються неукладеними, були протиправними та заподіяли шкоди Київській міській раді, як і не доведено причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою. Прокурор у своїх позовних вимогах стверджує про неотримання [PERSON] згоди органу місцевого самоврядування на укладення іпотечного договору, за яким в іпотеку передано нерухоме майно - холодильник. Згідно із ст.. 14 Закону України «Про іпотеку» передача в іпотеку майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація. Згідно із Рішенням Деснянської міської ради від 14.09.2010 року № 22 «Про надання дозволу КП «Оптова база» на заставу майна» Деснянська міська рада вирішила надати КП «Оптова база» дозвіл на укладення договору застави холодильника ЛМК-3000 з легких металевих конструкцій, залишковою вартістю станом на 01.07.2010 року 2636002, 73 грн. для отримання кредиту в обсязі 2,2 млн. грн. з метою закупівлі плодово-овочевої продукції урожаю 2010 р. на закладку в довгострокове зберігання (а.с. 77, т. 2). Із аналізу положень цивільного законодавства, чинного на дату укладення договору іпотеки, випливає, що іпотека є одним із різновидів застави. І одне поняття (іпотека) є видовим, тоді як поняття застави є родовим (ширшим). Так, згідно із ст. 575 ЦК України під заставою маються на увазі або іпотека, тобто застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, або заклад, тобто застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. У відповідності до ст.. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже, КП «Оптова база» отримало згоду на передачу майна в іпотеку. Посилання прокурора та представника позивача на рішення ради, відповідно до якого на час укладання договору Деснянська міська рада не мал. Повноважень на надання згоди на передачу майна в оренду, не заслуговують на увагу, оскільки таке рішення до матеріалів справи не долучалося та судом не досліджувалося. Що стосується тверджень прокурора про те, що [PERSON] вчинив правопорушення, оскільки Іпотечний договір та Додаткова угода до Договору № 1 купівлі-продажу товарів на умовах товарного кредиту від 01.11.2010 року не були нотаріально посвідчені, то слід зазначити наступне. Слід зазначити, що сам факт підписання договорів відповідачем не є протиправними, оскільки самі по собі не створюються правових наслідків, а лише при дотриманні наступних процедур (звернення до нотаріуса для посвідчення договору) мають правове значення та свідчать про дотримання форми та укладення договору. У цьому контексті доречно зазначити, що стосовно договорів, що є чинними лише після нотаріального посвідчення та/або державної реєстрації, з лише підписанням сторонами договору примірників договору, зазначений договір не є укладеним та не створює у сторін будь-яких зобов`язань, пов`язаних з його виконанням. Так, зі змісту норм цивільного законодавства, практики Верховного Суду, Верховного суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних та кримінальних справ, вбачається, що іпотечний договір, положення додаткової угоди № 1 до договору про надання товарного кредиту в частині, що стосується іпотечного договору, є нікчемними. Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотеко держателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог ст.. 14 Закону України «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. За приписами статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. У відповідності до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом частини 2 статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. За приписами ст.. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Згідно із п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. За таких обставин підписаний [PERSON] договір іпотеки є неукладеним та не потребує визнання його недійсним у судовому порядку. Отже, твердження прокурора про те, що відповідачем протиправно підписано договір іпотеки, наслідком якого стало заподіяння шкоди державі, не заслуговує на увагу, оскільки внаслідок недотримання нотаріальної форми, договір іпотеки не був укладений, а отже майно в заставо передано не було, а у подальшому і не могло бути відчужено як предмет іпотеки. Крім того, у зв`язку з недотриманням нотаріальної форми певні негативні цивільно-правові наслідки настали лише для ТОВ «Рубежівське», оскільки воно фактично надало КП «Оптова база» товарний кредит на суму 2200000, 00 грн., повернення якого жодним чином забезпечено не було. За таких обставин наслідків у виді стягнення на предмет іпотеки внаслідок невиконання основного зобов`язання (договору № 1) не могло настати і не настало. Також слід зазначити, що позивачем підлягає доведенню і розмір шкоди, що заподіяна внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Пред`являючи вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, прокурор вважає, що злочинними діями відповідача заподіяно шкоду державі в особі Київської міської ради на суму 19000283,00 грн., що визначається Висновком №14249/14-42 від 16.12.2015. При цьому, під час примусового виконання ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві наказу Господарського суду міста Києва № 15/385 було здійснено оцінку вказаного нерухомого майна. Згідно Висновку оцінювача [PERSON] від 30.04.2013 вартість майна «нежила споруда - холодильник ЛМК - 3000, площею 9900,70 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] » складає 4 468 669,00 грн. без ПДВ. Згідно Протоколу проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, яке належить КП «Оптова база» від 07.11.2013 №1013265/1, переможцем прилюдних торгів визнано ТОВ «КП «Оптова база» через представника за довіреністю Шумаєва Б.О. Об`єкт торгів реалізовано за 2459500, 00 грн. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави вважати, що суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Згідно з сталою практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи викладене вище, встановлені у справі обставини, а також те, що позивачем не було надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що з вини саме відповідача завдана шкода державі в особі Київської міської ради в розмірі 19000283,00 грн., а також того, що дії [PERSON] були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed