Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач вирішив подарувати позивачу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] про що ними було досягнуто домовленості. Дану домовленість фактично було виконано у повному обсязі, так як позивач прийняв у розпорядження зазначене нерухоме майно, відповідач у свою чергу фактично передав у власність позивача дане нерухоме майно, про що було вчинено договір дарування. Однак, на даний момент оформити нотаріально укладений між сторонами правочин не представляється можливим, оскільки відповідна земельна ділянка для будівництва та обслуговування домоволодіння не приватизована. За вказаних обставин, позивач просить суд визнати за ним право власності на вищевказане нерухоме майно у судовому порядку. Позивач до суду не з'явився, надав заяву, згідно якої на задоволенні позовних вимог наполягає, справу просить розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої проти задоволення позовних вимог не заперечує, просить дану справу розглянути без його участі. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Так, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом було встановлено, що відповідач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] (а.с.11), який відповідач вирішив подарувати позивачу, про що ними було досягнуто домовленості. Дану домовленість фактично було виконано у повному обсязі, так як позивач прийняв у розпорядження зазначене нерухоме майно, відповідач у свою чергу фактично передав у власність позивача дане нерухоме майно, про що було вчинено договір дарування від 03 травня 2014 року (а.с.7). Однак, на даний момент оформити нотаріально укладений між сторонами правочин не представляється можливим, оскільки відповідна земельна ділянка для будівництва та обслуговування домоволодіння не приватизована. На вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] було виконано відповідну технічну документацію, згідно якої домоволодіння складається: А1, а - житловий будинок; Г - літня кухня; ПГ - погріб (а.с.8-10). З огляду на вищезазначене, позивач з відповідачем домовилися щодо усіх істотних умов укладеного між ними відповідного правочину дарування вищевказаного нерухомого майна, згідно з яким позивачу у власність перейшов вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, даний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення вказаного правочину відсутні з незалежних від позивача зазначених вище обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. У даному випадку між сторонами мають місце саме зазначені вище правовідносини, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного майнового права, так як у нього відсутні підстави для нотаріального посвідчення відповідного правочину, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. На підставі ст.ст. 328, 334, 638, 717 ЦК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»,

Outcome: approved