Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Білозерської міської ради Донецької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування, яку позивач уточнила заявою від 29.11.2019 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Згідно договору від 08.08.1958 року, який посвідчений 24.09.1958 року за реєстром № 2078 Добропільською державною нотаріальною конторою Донецької області, батьку позивача при житті [PERSON] надано у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 700 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно. Рішенням виконкому Добропільської райради за №160 від 17.06.1958 року відведено відповідну земельну ділянку під індивідуальне будівництво. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . [INFO] померла мати позивача [PERSON] . 02.04.2019 року вона звернулася до Добропільської державної нотаріальної контори з заявою № 271 про прийняття спадщини за законом на майно померлої матері, на підставі якої була відкрита спадкова справа №66/2019. Метою звернення до нотаріальної контори було отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , який належав чоловіку спадкодавиці [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого її мати фактично прийняла спадщину, але не встигла за життя оформити своїх спадкових прав. Окрім позивача, інших спадкоємців немає, у тому числі спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку спадщини відповідно до ст. 1241 ЦК України. 15.05.2019 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий житловий будинок. Підставою такої відмови послугувало те, що документи, які подані для вчинення реєстраційних дій, не відповідають вимогам, встановленим Законом, а саме: державна реєстрація права власності за спадкодавцем проводиться на підставі заяви спадкоємця, але мати позивача [PERSON] протягом шести місяців не подала заяву про прийняття спадщини, тому зареєструвати право власності за [PERSON] неможливо. З довідки Держгеокадастру №500/163-19 від 03.04.2019 року вбачається, що документи, які б посвідчували право на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Відповідно до довідки ТОВ «Добропільське БТІ» №728 від 12.06.2019 року, при обстеженні домоволодіння [ADDRESS] , виявлено, що житловий будинок та всі господарські будівлі на земельній ділянці збудовані до 1992 року. Згідно домової книгив бачається, що у спадковому житловому будинку за вищезазначеною адресою, починаючи з 1970 року, були зареєстровані батьки позивача. Позивач з 2000 року та по теперішній час постійно мешкала у спірному будинку, який при житті належав її батьку. За даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 166584016 від 15.05.2019 року, інформація щодо права власності на спадковий житловий будинок - відсутня. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 21.06.2019 року за № 47447525 відмовлено у державній реєстрації права власності на будинок, що розташований по [ADDRESS] за померлим батьком позивача [PERSON] . Будь-які інші документи, які б встановили право власності відносно вказаного спадкового житлового будинку, відсутні. Отже, позивач не може в позасудовому порядку відновити право власності на спадковий житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом, право власності на майно, що належало її батькам, які померли, а саме: житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 140 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., який складається з житлового будинку А-1, ганок а, погріб пг, літньої кухні Б-1, тамбур б-1, сараю В-1, гаражу Г-1, сараю Д-1, вбиральня Е, огорожа №1, ворота №2, огорожа №3, ворота №4, огорожа №5, водопровід І, вимощення ІІ, вимощення ІІІ. Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Білозерської міської ради Донецької області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що батьками позивача є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.04.1950 року (а.с. 7). Прізвище позивача з « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » внаслідок укладення нею шлюбу, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно рішення виконавчого комітету Добропільської райради депутатів трудящих № 160 від 17.06.1958 року [PERSON] було надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці під [ADDRESS] площею 700 кв . м. та зобов`язано [PERSON] отримати до 30 серпня 1958 року від Красноармійського БТІ всю технічну документацію на право спорудження будинку на вищевказаній земельній ділянці. Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної дільниці для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від 1 до 5 включно від 08.08.1958 року, посвідченого нотаріусом Добропільської нотаріальної контори 24 вересня 1958 року за реєстровим № 2078, на підставі рішення виконавчого комітету Добропільської райради депутатів трудящих від 17.06.1958 року про відвід земельної ділянки, [PERSON] надано на праві безстрокового використання земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , площею 700 кв.м. Власником побудованого жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно технічної документації Красноармійського БТІ зазначено забудовника [PERSON] (а.с. 76-79). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер у місті Білозерське міста Добропілля Донецької області 15 жовтня 1999 року. (а.с. 10) Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] (а.с. 11). З копії довідки виконавчого комітету Білозерської міської ради від 09.04.2019 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована з 06.03.1971року та знята з реєстрації місця проживання [INFO] . На день смерті ( [INFO] ) разом з померлою зареєстрована [PERSON] , [INFO] . (а.с. 83). З довідки Держгеокадастру №500/163-19 від 03.04.2019 року вбачається, що документи, які б посвідчували право на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутні. За змістом технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS] , виготовленого 12.06.2019 року на замовлення позивача, інвентаризаційна справа №646/2, житловий будинок, господарські будівельні та споруди за вказаною адресою побудовані протягом 1959-1977 років (а.с.26-31). Відповідно до довідки Добропільської державної нотаріальної контори від 15.04.2019 №430/02-14, після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа№ 66/2019 року до майна померлої. Окрім [PERSON] , спадкоємців, передбачених ст.1261 ЦК України, у спадкодавиці немає. До складу спадкового майна входить житловий будинок [ADDRESS] , який належав [PERSON] , чоловіку спадкодавиці, який помер [INFO] , спадкоємицею якого була його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. (а.с.14). Відповідно до копії довідки ТОВ «Добропільське БТІ» від 02.10.2018 року, згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване. В інвентарній справі відсутні будь-які документи (а.с.89). Постановою державного нотаріуса Другої Добропільської державної нотаріальної контори від 15.05.2019 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] матері [PERSON] , яке складається з житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , який належав чоловіку спадкодавиці [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого вона спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. (а.с.15). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 21.06.2019 року за № 47447525 відмовлено у державній реєстрації права власності на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , оскільки подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а.с. 34). Спадкоємець [PERSON] протягом шести місяців не подала заяву про прийняття спадщини, тому зареєструвати право власності за заявником [PERSON] неможливо. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 392 ЦК України, особа може пред`явити позов про визнання її права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, як зазначено в Технічному паспорті, побудовані протягом 1959-1977 років. В 1977 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26.08.1948, визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 №8502-II) та прийнятою відповідно до нього Постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26.08.1948), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст.1 Указу від 26.08.1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. За приписами п.2 Постанови від 26.08.1948 року, земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Згадані правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966. Згідно з п.6 та п.7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі, належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності; перелік таких правовстановлюючих документів наведений в додатку до вказаної Інструкції. Так, за п.10 цього Переліку, таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, саме з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набуває статусу власника житлового будинку та згідно зі ст.58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року - набуває право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Проте, в матеріалах справи відсутні докази складання акту державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію та, відповідно, докази його затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів. Оскільки спадщина після смерті батька позивача [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась [INFO] та строк її прийняття закінчився до 01.01.2004 року, відповідні спадкові відносини регулюються ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Враховуючи приписи ст.529 вказаного кодексу («при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого»), а також надані нотаріусом відомості про те, що мати позивача - дружина померлого [PERSON] проживала разом з чоловіком на день його смерті, [PERSON] фактично прийняла спадщину. При цьому суд враховує, що за змістом ст.560 ЦК УРСР отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, є його правом, а не обов`язком. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , отже відповідні відносини спадкування регулюються правилами ЦК України. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.1270 ЦК України). Приписами ст.1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи наведені законодавчі приписи та встановлені судом обставини, позивач є єдиною спадкоємицею після смерті своєї матері [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що за життя спадкодавця акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію складений та затверджений відповідним виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів не був, та померла мити позивача фактично прийняла спадщину у вигляді зазначеного будинку в порядку ст. 549 ЦК України в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, проте за життя не оформила свої спадкові права, а позивач фактично не має змоги реалізувати своє право на отримання спадщини за законом інакше як в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Окрім того, представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивач не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved