Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20 січня 2017 року між позивачами та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлової квартири, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS]. Позивачі вказують, що вони з відповідачем домовилися щодо усіх істотних умов укладеного між ними правочину, відповідно до якого позивачі передали відповідачу домовлену суму грошових коштів за домоволодіння у розмірі 70000 гривень, що підтверджується розпискою від 20 січня 2017 року, а відповідач у свою чергу фактично передав позивачам вказану квартиру, що підтверджується відповідним актом прийому-передачі. Позивачі вказують, що вони домовилися звернутися до нотаріальної контори щодо посвідчення укладеного між сторонами договору купівлі-продажу, однак оформити вказаний договір вони не змогли, оскільки відповідач ухиляється від явки до нотаріуса. Позивачі просять суд визнати дійсним даний договір купівлі-продажу та визнати за ними право власності на вказану квартиру. Позивачі до суду не зявилися, надали аналогічні заяви, в яких просять справу розглянути без їх участі, на позовних вимогах наполягають у повному обсязі, просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, в матеріалах справи від імені представника відповідача наявна заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідачки. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог до суду було надано: копію договору купівлі-продажу квартири від 20 січня 2017 року, за яким позивачі купили за 70\~000 гривень, а відповідач продав квартиру, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS] (а.с.12-13); копію акту прийому-передачі квартири від 20 січня 2017 року, за яким позивачі прийняли, а відповідач передав квартиру, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS] (а.с.14); копію розписки від 20 січня 2017 року, за якою позивачі передали відповідачу грошові кошти у сумі 70\~000 гривень за квартиру, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS] (а.с.15); копію технічного паспорту на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS] (а.с.16); копію договору купівлі-продажу квартири від 23 жовтня 2009 року, згідно якого відповідач є власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS] (а.с.17); копію прохання позивача [PERSON] про явку відповідача до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, кв. Лєвчєнко, б. № 14[ADDRESS] (а.с.24) та копія відповіді позивачу [PERSON] про неможливість явки відповідача (а.с.26). Також позивачами було надано копію фіскальних чеків та опис про направлення відповідачу вимоги про явку до нотаріуса (а.с.25), а також копію заяви про надання згоди на продаж квартири чоловіком відповідача [PERSON] (а.с.23) та копію свідоцтва про укладення шлюбу останньої серії ІІІ-ЕД № 403157 (а.с.22). Інших доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог позивачами до суду надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен зясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. На підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору позивачами було надано прохання про явку відповідача до нотаріуса та відповідь відповідача про неможливість зявитися до нотаріуса через загострення воєнної обстановки на лінії розмежування між тимчасово окупованими територіями. Вказане загострення воєнної обстановки хоча і може мати місце, однак воно має тимчасовий характер. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, а саме тимчасової неможливості здійснення відповідачем нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, позивачі не обґрунтували в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обовязковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі \~докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та\~не ґрунтуються на законі, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. \~\~На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed