Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

До Фрунзенського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Харківського міського управління ГУМВС України в Харківській області, в якому просив стягнути компенсацію моральної шкоди в розмірі 328 860 гривень, спричиненої йому відповідачем в результаті винесення незаконних рішень, дій та протиправної тривалої бездіяльності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22.11.2012 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області було внесено до ЄРДР відомості за його заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, однак відповідач тривалий час не здійснює необхідних дій, в результаті чого досудове слідство лише імітується. Зазначає, що відповідач незаконно виніс постанову від 07.12.2012 року про відмову у визнанні його потерпілим, умисно не повідомив його про прийняте рішення. 07.03.2014 року Фрунзенський районний суд м.Харкова за результатами розгляду скарги на зазначену постанову, скасував постанову слідчого та зобов`язав відповідача визнати його потерпілим у кримінальному провадженні. Зазначені обставини спричинили йому глибокі моральні страждання, оскільки позивач, будучи інвалідом 2 групи, повинен був на протязі тривалого часу звертатися до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, страждати від криміналізації правоохоронних органів України. Що в призвело до погіршення можливості реалізації своїх звичок та бажань та потребує від позивача додаткових зусиль для організації життя. На думку позивача своєю тривалою бездіяльністю відповідач принизив його гідність та йому спричинено глибокі моральні страждання, компенсацію яких позивач оцінює у розмірі 328 860,00 грн. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м.Харкова Іващенко С.О. від 10.11.2015 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалами суду від 19.11.2015 року, від 07.12.2015 року відкладено розгляд справи. Ухвалою суду від 25.01.2015 року залишено без руху заяву заступника прокурора Фрунзенського району м.Харкова про вступ до справи представника прокуратури. Ухвалою суду від 11.02.2016 року цивільну справу передано на розгляд до Дзержинського районного суду м.Харкова та ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Цвіри Д.М. від 26.02.2016 року прийнято до свого провадження й призначено до судового розгляду. Позивачем до Дзержинського районного суду м.Харкова подано уточнену позовну заяву до ліквідаційної комісії Головного Управління національної поліції в Харківській області, а в подальшому до Головного управління національної поліції в Харківській області з тих же підстав, що і первісну позовну заяву. Додатково зазначив, що з вини відповідача зменшено авторитет правоохоронних органів, він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, порушено його психологічне благополуччя, тривалий час повинен витрачати свій особистий час та звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, що призвело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, неможливості продовжувати активне особисте та суспільне життя та потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Також зазначає, що він втратив віру у законність та справедливість власті, в свою соціальну безпеку, що спровокувало відчуття правової беззахисності, вседозволеності та ігнорування відповідачем всіх норм права та моралі. Відповідач в особі Головного управління НП в Харківській області надав до суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив про безпідставність позовних вимог позивача з тих підстав, що Фрунзенський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до 07.11.2015 року існував та підпорядковувався Харківському міському управлінню ГУМВС України в Харківській області. У зв`язку з набуттям чинності ЗУ «Про національну поліцію» та на виконання вимог Постанови КМУ від 16.09.2015 року №730 у ХМУ ГУМВС України в Харківській області розпочата процедура ліквідації. Наказом МВС №1347 від 03.11.2015 року утворено ліквідаційні комісії територіальні органів внутрішніх справ, у тому числі ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Зазначає, що органи внутрішніх справ ліквідуються без правонаступництва та Головне управління НП в Харківській області не є правонаступником ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Позивачем не надано жодного доказу вчинення дій чи бездіяльності відносно нього з боку працівників ГУНП в Харківській області. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2017 року цивільна справа передана в провадження судді Дзержинського районного суду м.Харкова Омельченко К.О.. 27.09.2017 року позивачем надано до суду уточнену позовну заяву з тих же підстав, в якій відповідачами у справі визначено Головне управління національної поліції в Харківській області та Державну казначейську службу України Відповідач в особі Головного управління НП в Харківській області надав до суду відзив на уточнену позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, виходячи з того, що Фрунзенський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області до 07.11.2015 року існував та підпорядкувався Харківському міському управлінню ГУМВС України в Харківській області, тоді як ГУНП в Харківській області створено з моменту набуття чинності ЗУ «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 року, а події, на які позивач посилається, як на підставу відшкодування моральної шкоди, відбулися у 2012 році. Тільки після 07.11.2015 року досудове розслідування у кримінальному провадженні почали проводити слідчі Немишлянського відділу поліції ГУНП в Харківській області. Також зазначає, що правовідносини, які виникли між позивачем та органом внутрішніх справ врегульовані кримінальним процесуальним законодавством України. Посилається на відсутність будь-яких рішень прокуратури чи суду, якими було б встановлено факт незаконних дій чи бездіяльності або протиправної поведінки працівників ГУНП в Харківській області по відношенню до позивача. Крім того, позивач не зазначає якими саме конкретними діями чи бездіяльністю працівників ГУНП в Харківській області йому завдано моральної шкоди, в чому вона полягає, який її конкретний розмір в кожному випадку. Вважає розрахунок моральної шкоди надуманим та не підтвердженим доказами. На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в особі Державної казначейської служби України надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги незаконними і необґрунтованими. Зазначає, що ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України. Зазначає, що при цьому обов`язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету є неправомірність дій заподіювача та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Вважає, що жодного з передбачених законом способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, немає. Сам факт звернення позивача до суду внаслідок тривалої бездіяльності відповідача, тобто реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб відповідача, не може свідчити про завдання йому моральної шкоди та не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Також вважає безпідставним та необґрунтованим сам розрахунок моральної шкоди. На підставі викладеного просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.03.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Цвірюком Д.В. та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в уточненому позові. Уповноважений представник відповідача - ГУНП в Харківській області проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Також додатково зазначив, що процесуальні рішення, на які посилався позивач, є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Уповноважений представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, повідомлявся своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача ГУНП в Харківській області, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти, які не заперечуються сторонами у справі. 22.11.2012 року слідчим Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області внесено відомості до ЄРДР за №12012220460000013 за ч.1 ст.190 КК України за заявою [PERSON] .. Постановою слідчого від 07.12.2012 року відмовлено у визнанні потерпілим [PERSON] у даному кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м.Харкова від 07.03.2014 року зазначену постанову слідчого скасовано та зобов`язано визнати [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04.04.2016 року зобов`язано прокуратуру Харківської області внести відомості про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 12.03.2016 року до ЄРДР. Згідно листа прокуратури Харківської області від 11.04.2016 року прокуратурою Харківської області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №42016220000000348 від 07.04.2016 року щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків слідчим СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №120122204600000013 від 21.11.2012 року та №12013220460001974 від 15.05.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Обставинами, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, є ухвала слідчого судді Фрунзенського районного суду м.Харкова, якою задоволено скаргу позивача на постанову про відмову у визнанні потерпілим, а також відомості про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення слідчим відповідача щодо неналежного виконання своїх службових обов`язків під час проведення ним досудового розслідування у кримінальному провадженні. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він змушений був звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб органу досудового розслідування, внаслідок чого втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя. Водночас, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, відповідачем - ГУНП в Харківській області не допущено. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та органом досудового розслідування врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідні скарги [PERSON] розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України, таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Ухвали слідчих суддів є остаточними не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину у відповідності із нормами процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання. Реалізація [PERSON] свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаної постанови слідчого не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю працівників ГУНП в Харківській області моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Сам факт звернення позивача із заявою про вчинення відносно нього слідчим кримінального правопорушення не є підставою для задоволення вимог заяви. Відповідно до ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки згідно Конституції України органи національної поліції не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи відповідача, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то ст.1174 ЦК України не підлягає застосуванню. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їхніх дій. До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв`язку прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Водночас слідчі органів національної поліції, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб`єктів, зазначених у ст.1174 ЦК України, не належать. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed