Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно,мотивуючи свої позовні вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON], яка була рідною тіткою її чоловіка [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина на майно, яка складається із житлового будинку зальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, позначеного літерою «А», з верандою, позначеною «а», з вхідним майданчиком, позначеним «а1» з господарськими будівлями і спорудами: сараями, позначеними літерами «Б», «В», «Г», погребом, позначеним літерою «В/П», вбиральнею, позначеною літерою «Т», огорожею, позначеною 1-2, розташованого по [ADDRESS], який належав їй на підставі свідоцтва [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок, виданого 11.11.1987 Кинашівською сільською радою. Заповітного розпорядження [PERSON] не склала, дітей та чоловіка у неї не було. Найближчим родичем останньої та спадкоємцем другої черги був її рідний брат та батько позивача чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік [PERSON], так як користувався спадковим житловим будинком та проводив ремонт будинку, але спадщину не оформив, оскільки [INFO] помер. Спадщину після смерті чоловіка прийняла [PERSON] Відповідно до закону в порядку спадкової трансмісії позивач має право на те спадкове майно, на яке мав право її чоловік. Для оформлення своїх спадкових прав [PERSON] звернулася до нотаріальної контори, однак постановою від 31.10.2018 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право власності на спадщину їй відмовлено по тій причині, що на момент смерті [PERSON] відповідно до діючого на той час закону її чоловік та вона не входили до числа спадкоємців [PERSON] Зважаючи на вищевикладене, позивач звернулася до суду та просить визнати за нею право власності на спадкове майно за законом, спадкоємцем якого вона стала після смерті [PERSON], яка померла [INFO] та після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], а саме: житлового будинку зальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, позначеного літерою «А», з верандою, позначею «а», з вхідним майданчиком, позначеним «а1» з господарськими будівлями і спорудами: сараями, позначеними літерами «Б», «В», «Г», погребом, позначеним літерою «В/П», вбиральнею, позначеною літерою «Т», огорожею, позначеною 1-2, розташованого по [ADDRESS] ,який їй належав на підставі свідоцтва [NUMBER] на право особистої власності на житловий будинок, виданого 11.11.1987 Кинашівською сільською радою. Позивач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, у якій на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Представник відповідача - Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, у якій сільська рада проти задоволення позову [PERSON] не заперечує та просить розглянути справу без участі її представника. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випаду визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 27.12.2001 (а.с.11). Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 02.11.2010, встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.10). Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 11.04.2018 встановлено факт родинних відносин, а саме що [PERSON], яка померла [INFO] була рідною тіткою чоловіка [PERSON], [INFO] - [PERSON], який помер [INFO] по лінії батька (а.с.6-7). Позивач [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] з 03.11.1980 по день його смерті перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 03.11.1980 (а.с.14). Згідно відповіді Тульчинського КП «Тульчинське МБТІ» № 335 від 22.05.2017 вбачається, що станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], на підставі свідоцтва право особистої власності на житловий будинок [NUMBER] від 11.11.1987, виданого про згідно рішення виконкому Кинашівської ради народних депутатів від 12.02.1986 № 3 (а.с.22), даний факт також підтверджується копією дубліката свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок [NUMBER] від 11.11.1987 (а.с.15) та копією технічного паспорта (а.с.16-21). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 467/02-31 від 31.05.2018 встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Так, судом встановлено, що [PERSON], який являється спадкоємцем, після смерті [INFO] тітки [PERSON], спадщину, яка залишилася після її смерті не прийняв та на неї не претендує, в судові ограни для продовження строку для прийняття спадщини звертатися не буде та претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім'я [PERSON] не має, що підтверджується заявою [PERSON], поданою до Тульчинської нотаріальної контори. Відповідно до копії спадкової справи № 354/2017, позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Даний факт також підтверджується довідкою № 893 від 30.05.2018, виданою виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, згідно якої, факт прийняття спадщини перевірено на підставі спільного проживання разом спадкодавця та спадкоємця на час відкриття спадщини (а.с.8). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1276, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право він не взмозі реалізувати, у зв'язку з чим дане право підлягає захисту у судовому порядку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved