Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

До Тлумацького районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 25.05.2016 р. в сумі 220 Євро, що в гривневому еквіваленті складає 6073 грн. 19 коп., та 182 грн. 20 коп. 3% річних за прострочення грошового зобовязання за 1 місяць. Свої вимоги мотивує тим, що 11.02.2016 року він позичив відповідачу грошові кошти в сумі 220 Євро, а відповідач зобов'язався повернути йому зазначену суму до 03.06.2016 р., про що 25.05.2016 року написав письмову розписку. Однак відповідач гроші не повернув, ухиляється від виконання свого зобовязання. Просив позов задовольнити та стягнути на його користь судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги зменшив, зокрема, відмовився від вимоги про стягнення з відповідача 182 грн. 20 коп. грн. - 3% річних за прострочення грошового зобовязання за 1 місяць. Решту позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив позов при зменшеному розмірі позовних вимог задовольнити та справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату час та місце розгляду справи був двічі належним чином повідомлений. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 25.05.2016 року (а.с. 20), за яким відповідач 11.02.2016 року отримав в борг від позивача 220 Євро. Відповідно до розписки відповідач зобовязувався повернути борг до 03.06.2016 р. По даний час цього обовязку відповідач не виконав. Зазначена обставина жодними доказами не спростована. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач прийняті на себе за зобов'язання за договором позики щодо своєчасного повернення коштів не виконав та відповідно до розрахунку позивача допустив виникнення заборгованості в сумі 6073 грн. 19 коп., що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 18.07.2016 року становить 220 Євро (а.с. 5). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики (розпискою), відповідачем суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у зменшеному розмірі про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 551,20 грн. судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 1046, 1047, 1049Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved