Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Зазначена справа надійшла до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 27.02.2019 р. відповідно до ухвали від 12.02.2019 р. судді Широківського районного суду Дніпропетровської області Леонідової О.В. для розгляду за підсудністю, за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання відповідача. В обґрунтування позову позивач вказав, що з відповідачем він перебуває у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2016 р.. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем. Шлюбні стосунки з відповідачем припинили наприкінці з вересня 2018 року, з тих причин, що після народження дитини між ними інколи стали виникати сварки та непорозуміння з різних питань подружніх стосунків, що призвело до погіршення стосунків до повної втрати почуттів любові та взаємоповаги, а в подальшому і до припинення спільного побуту. Вважає подальше спільне проживання з відповідачем однією сімFєю та збереження шлюбу неможливим. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.02.2019 р. прийнято до провадження дану справу, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 29.03.2019 р.. 29.03.2019 р. справу знято з розгляду у звFязку із зайнятістю судді в іншій кримінальній справі F211/2372/15-к, наступна дата судового засідання 14.05.2019 о 09-00 годині. 14.05.2019 р. позивач у підготовче судове засідання не зFявився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримку позовних вимог, згоду на заочний розгляд справи (вх. F5936 від 29.03.2019). Відповідач у підготовче судове засідання 14.05.2019 р. не зFявилась, подала суду заяву, в якій позовні вимоги визнала та не заперечувала проти ухвалення судом рішення про задоволення позову (вх.F8852 від 13.05.2019 р.). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За приписами п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з частиною третьою статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, ознайомившись з матеріалами справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, обFєктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України (частина четверта статті 200 ЦПК України). Згідно з частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За розFясненнями Верховного Суду України, викладеними у пункті 24 Постанови Пленуму від 12.06.2009 р. F 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пункті 11 Постанови Пленуму від 18.12.2009 р. F 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом; визнання відповідачем позову має бути безумовним, не суперечити закону й не порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), у такому разі суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зFясування і дослідження інших обставин справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для прийняття визнання відповідачем позову та задоволення позову, суд виходить з такого. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобовFязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сімFї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги; дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімFї за свою поведінку в ній (частини перша, третя статті 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість (частини третя, четверта статті 56 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі відповідного рішення суду (частина друга статті 104, частина третя статті 105, стаття 110 Сімейного кодексу України). За статтею 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у звFязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (стаття 113 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони 26 листопада 2016 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ F344336, що видане 26.11.2016 року Широківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис F126 (а.с.10). Сторони мають одну неповнолітню дитину F дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ F625558, що видане 17 березня 2017 року Тернівським районним у місті [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис F186 (а.с. 11). Як зазначено у позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, фактичні шлюбні відносини сторін припинені з вересня 2018 року тому, подальше спільне життя як подружжя є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам. З огляду на викладене та зважаючи на фактичну відсутність сімейних відносин між сторонами, суд дійшов до висновку, що рішення сторін про розлучення є виваженим і свідомим, причини, з яких вони наполягають на розірванні шлюбу, F обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження ними сімFї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд не може примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на це суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачем. Крім того, враховуючи вимогу позивача вважаю за можливе покласти на нього, понесені ним судові витрати у виді сплаченого судового збору. Водночас, зважаючи на визнання відповідачем даного позову, суд застосовує частину першу статті 142 ЦПК України, за якою у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма закріплена частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене та відповідно до статей 24, 55, 104, 105, 110, 112, 113, 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved