Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] та згідно уточнених позовних вимог просила стягнути з відповідача заборгованість по аліментах у розмірі 3376,59 гривень; стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несплату аліментів у розмірі 4423, 33 гривень; стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 4435,00 гривень з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення 1326,06 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми невиплачених додаткових витрат 22,60 гривень, що складає 5783,66 гривень, а також суму останніх додаткових витрат у розмірі 1022,43 гривні. При цьому вона посилається на те, що, згідно з рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 14.08.2014 р. Відповідач аліменти на утримання дитини сплачував нерегулярно в зв'язку з чим утворилась заборгованість по сплаті аліментів. Від сплати заборгованості в добровільному порядку відповідач ухиляється, тому вона - позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позов підтримала, просила суд його задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили суд відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає,що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2014 р., з відповідача стягнуті аліменти на утримання сина - Нікити у розмірі 1/3 частин усіх видів заробітку, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14.08.2014 року до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] року; стягнуто разово додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 1.344 гривні. (а. с.5) За розрахунком державного виконавця , затвердженим Начальником ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції 30 березня 2015 року, заборгованість відповідача по аліментам по справі №522/15308/14 виданого 11.12.2014 року станом на 01 квітня 2015 року складає 3376 грн. 59 коп. (а. с.7). Відповідно до розрахунку державного виконавця, затвердженого в. о. начальника ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції від 04 січня 2016 року, за відповідачем не рахується заборгованості зі сплати аліментів, навпаки мається переплата аліментів в сумі 621 грн. 83 коп. (а. с.69). Згідно ч.4 ст.194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 СК України - до досягнення нею двадцяти трьох років. Згідно ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до частин 1, 3, 4, 9 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», порядок стягнення аліментів визначається законом. Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним Кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом, за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Виходячи із викладеного, вбачається, що порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» і відповідно до даного закону заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена в порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів недопустимо. Згідно ч. 4 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що як стягувач, так і платник аліментів, не погоджуючись з розміром заборгованості, визначеним державним виконавцем, мають право оскаржити його дії з проведення розрахунку до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому розділом VII (судовий контроль за виконанням судових рішень) ЦПК України. Отже законом визначено порядок вирішення спору щодо розміру заборгованості за аліментами. Ні відповідач, ні позивач проведені державним виконавцем розрахунки заборгованості по аліментам від 30.03.2015 року та від 04.01.2016 року у встановленому законом порядку не оспорили. Проведені державним виконавцем розрахунки як про наявність заборгованості , так і про відсутність заборгованості по сплаті аліментів, сторони виконавчого провадження , тобто позивач (стягувач) та відповідач (боржник) мають право, у разі незгоди з ними, оскаржити до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Наявна заборгованість по аліментам підлягає стягненню державним виконавцем на підставі виконавчого листа про стягнення аліментів незалежно від досягнення дитиною повноліття до повного погашення заборгованості. Додаткове рішення суду про стягнення заборгованості по аліментам для цього не потрібно. Тому підстав для стягнення судом з відповідача заборгованості по аліментам на користь позивачки відсутні, а позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по аліментам задоволенню не підлягають. Щодо стягнення додаткових витрат у сумі 4 435 гривень суд зазначає наступне. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02.03.2015 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати у сумі 4435 гривень. На даний час судове рішення набуло чинності та звернуто до виконання. Також, позивач, звертаючись до суду з цим позовом, просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несплату аліментів у розмірі 4423, 33 гривень; стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 4435,00 гривень з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення 1326,06 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми невиплачених додаткових витрат 22,60 гривень, що складає 5783,66 гривень. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно до статті 11 суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 в своєї Постанові «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006р № 3 передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Між тим, матеріалами справи не підтверджено та не додано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вини відповідача з прострочки сплати аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів є не обґрунтованими і не відповідають положенням матеріального права, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed