Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

До суду з позовом звернулася [PERSON] до ПСП «Україна» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власницею відповідної земельної ділянки, відносно якої відповідачем було вчинено договір оренди землі, який було зареєстровано 16 березня 2012 року. Вказує на те, що зазначений договір оренди землі вона не підписувала, згоди на оренду земельної ділянки не надавала. Таким чином, позивачка вважає, що у відповідача відсутні правові підстави користуватися належною їй земельною ділянкою, у зв'язку з чим просить суд визнати відповідний договір оренди земельної ділянки недійсним та передати у її користування земельну ділянку [NUMBER], розміром 5,99 га, яка розташована на території Розпасіївської сільської ради Троїцького району Луганської області, у стані, в якому знаходиться земельна ділянка на теперішній час без компенсації збитків із припиненням зобов'язань, з моменту набрання рішенням суду законної сили. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Від представника ПСП «Україна» Романенка П.М. надійшла до суду заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Ухвалюючи рішення по суті спору чи постановляючи ухвали в попередньому судовому засіданні, суд у мотивувальній частині судового рішення зазначає лише про дії сторін щодо розпорядження своїми процесуальними і матеріальними правами та здійснені судом заходи з перевірки таких дій. Судом встановлено, що ПСП «Україна» було вчинено договір оренди землі без номеру від 01 жовтня 2010 року відносно земельної ділянки [NUMBER], розміром 5,99 га, яка знаходиться у власності позивачки та яка розташована на території Розпасіївської сільської ради Троїцького району Луганської області. Представник відповідача позовні вимоги визнав у повному обсязі, а отже викладені у позові обставини у відповідності до норм ст. 61 ЦПК України не потребують додаткового доказування. Вказані правовідносини є цивільно-правовими і регулюються Цивільним кодексом України, Земельним Кодексом України та Законом України «Про оренду землі». В параграфах 1-2 глави 16 Цивільного Кодексу України визначені загальні положення про правочини, зокрема про поняття, види правочинів, форми правочину, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та передбачені правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону. Так, в ст. 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.2 ст.207, п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою. Саме такими є сторони по справі, позивачка та відповідач ПСП «Україна». Отже договори між ними щодо користування земельними ділянками повинні укладатися в письмовій формі, адже завдяки підписанню тексту правочину стороною (сторонами) здійснюється ідентифікація цих осіб, забезпечується визначеність того, що певна особа особисто приймала участь у вчиненні правочину, посвідчується намір сторони прийняти на себе зобов'язання відповідно до вчиненого правочину. Крім того, вказане визначено статтею 14 Закону України «Про оренду землі», згідно якої договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог п.п. 1-3 ст. 203 ЦК України, зокрема, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивачка не підписувала вказаного договору оренди землі, а отже її справжнє волевиявлення щодо розпорядження належною їй землею для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на умовах, передбачених договорами, не засвідчене відповідно до закону. Таким чином, недодержання сторонами вимог п.3 ст.203 ЦК України в момент вчинення правочину, зокрема, спірного договору оренди землі між сторонами, тягне за собою визнання такого правочину недійсним. Тому, суд, оцінюючи всі обставини, враховуючи при цьому положення ст. 6 ч.3, ст.203, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 651 ЦК України щодо свободи договору, укладання його при наявності вільного волевиявлення особи, непорушності права власності на здійснення цього права власником відповідно до закону на власний розсуд, за своєю волею, незалежно від інших осіб, необхідності згоди обох сторін при укладанні, знаходить позовні вимоги обґрунтованими та враховуючи визнання позовних вимог представником відповідача, вважає за необхідне задовольнити їх у повному обсязі. Судові витрати по справі у вигляді судового збору у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачений останньою судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved