Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Заявленими та підтриманими в ході розгляду справи вимогами позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 2/3 частини будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька. В обґрунтування заявленого зазначив наступне. Його батько придбав згадуваний житловий будинок за життя. В подальшому уклав шлюб з відповідачкою. За час спільного життя документацію на будинок було оновлено. Після цього батька помер. У зв`язку із такими діями нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок на 2/3 його частини, адже відповідачка є власником половини такого майна. Представник відповідача у судовому засіданні вимог не визнав та просив відхилити як безпідставні, а дії нотаріуса відповідач вважає правомірними. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані ними матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків, при зверненні до суду сплатив судовий збір та є сином [PERSON] (а.с.6-9). Сестра позивача та дочка померлого відмовилась від прийняття спірного та згадуваного майна на користь заявника. Відповідач є також спадкоємцем спірного майна (а.с.10). Позивач звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 2/3 частини згадуваного житлового будинку і додавав до заяви документи про те, що таке майно рахувалось за померлим до реєстрації шлюбу відповідача з померлим (а.с.11-14). 12 лютого 2021 року було відмовлено у видачі свідоцтва з бажаною часткою у зв`язку із тим, що дане майно нотаріус вважає спільним сумісним (а.с.20-21). Рішенням № 304 від 20 жовтня 2011 року сільська рада ухвалила оформити право власності на таке майно за [PERSON] у зв`язку із реконструкцією спірного житлового будинку та необхідністю узаконення добудови (а.с.18). 8 листопада 2011 року на спірний житловий будинок загальною площею 294,2 кв.м. та допоміжні будівлі видано свідоцтво про право власності. Такий документ видано на підставі зазначеного раніше рішення ради взамін договору купівлі продажу від 29 жовтня 1993 року реєстр № 79 (а.с.19,88). Відповідач має зареєстроване місце проживання у спірному будинку з 15 листопада 2011 року (а.с.30). Інвентарна справа на спірне майно містить інформацію про проведені обстеження будівлі в 2008 та 2011 роках. Жодних змін щодо здійснення добудов, проведення реконструкцій матеріали не містять. Загальна площа будинку за первинною документацією становила 294,2 кв.м. та житлової 97,2 кв.м. Рік побудови будинку та всіх господарським приміщень 1992. Єдина добудова здійснена в 2006 році це навіс (а.с.57-84). 1 лютого 2008 року спадкодавець звертався із заявою про проведення інвентаризації житлового будинку та реєстрації права власності на нього (а.с.71). 29 жовтня 1993 року укладено договір купівлі продажу спірного житлового будинку із житловою площею 102 кв.м. між [PERSON] та адміністрацією ремонтно механічного заводу. Договір посвідчено державним нотаріусом та занесений в реєстр за № 79 (а.с.72). 28 лютого 2008 року сільський голова надав довідку, якою зазначив наступне. Дійсно, сільською радою видавалось рішення на оформлення права власності на згадуваний житловий будинок. Фактично будинок був придбаний спадкодавцем в 1991 році (а.с.73). Спадкодавцю належала земельна ділянка під будинком та для його обслуговування площею 0,16 га на підставі свідоцтва від 4 серпня 2009 року (а.с.78). Житловий будинок рахувався за [PERSON] у сільській раді за погосподарською книгою відповідно до записів за 1996 2000 років (а.с.86). Позивач успадкував 2/3 частини земельної ділянки, що належали його батькові за життя за адресою розташування житлового будинку (а.с.106). Заявником надано порівняльну фототаблицю житлового будинку станом на 2003 та 2021 роки з якої не вбачаються будь-які зовнішні його та капітальні зміни. Так само, на світлинах вбачається житловий стан такого об`єкту нерухомості станом на 2003 рік без будь-яких його змін (а.с.122-131). Будинок газифікований в 1998 році, а електрифікований, за останніми даними, в 2000 році укладенням договору про приєднання до Зарічанського РЕМ (а.с.132-133). Спадкодавець був зареєстрований у будинку з 24 листопада 1992 року, а шлюб з відповідачкою укладений 4 листопада 2006 року (а.с.126). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України чинними на час виникнення права особистої приватної власності та на час укладення шлюбу відповідача із спадкодавцем. Основу особистої власності громадян становлять трудові доходи. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою. Майно, що є в особистій власності громадян, не повинно служити для одержання нетрудових доходів, використовуватись на шкоду інтересам суспільства (ст. 88 ЦК УРСР). В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження (ст. 100 ЦК УРСР). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 60 СК України). Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1 ст. 62 СК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача та безпідставністю доводів відповідача з огляду на наступне. Суд вважає спірний житловий будинок особистою приватною власністю спадкодавця, оскільки на це беззаперечно вказують досліджені судом і раніше зазначені докази. Так, з укладеного та чинного нині договору купівлі продажу житлового будинку вбачається, що таке майно було отримано у власність [PERSON] задовго до укладення шлюбу з відповідачкою. Відомості з даного та правовстановлюючого документу підтверджуються інформацією органу місцевого самоврядування за місцем розташування такого майна (даних погосподарської книги, довідки про придбання будинку та свідоцтва про право власності, яке видано на підставі договору), а також відмітками у його паспорті про дату реєстрації місця проживання та технічною документацією щодо часу побудови. Комплекс таких матеріалів, суд вважає, є безспірним доказом набуття майна спадкодавцем задовго до укладення шлюбу з відповідачем. Фактична реєстрація прав власності на майно, що відбулось за час шлюбу не мають будь-якого значення для вирішення питання про природу походження майна, як спільної сумісної, оскільки таке майно не набувалось за спільні кошти та не було результатом спільної праці. Доводи представника відповідача щодо того, що відбулись значні перебудови тобто збільшення майна, на переконання суду, є окремою підставою для судового спору в порядку передбаченому ч. 1 ст. 62 СК України. Наразі рішення суду про це відсутнє, а звідси про інші висновки ніж зазначені у даному рішення не може йтися. Так само, доводи відповідача про те, що договір купівлі продажу мав формальний характер, адже не має відомостей про сплату державного мита, суд вважає голослівним, адже такий договір зареєстрований у реєстрі нотаріуса, занесений до погосподарської книги та посвідчений приватним нотаріусом з відтиском відповідної печатки. Мало того, свідоцтво про право власності на будинок містить згадування про такий правочин з відповідними реквізитами. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що останній має право на 2/3 частини спадкового майна у вигляді житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною раніше адресою, оскільки за життя батько позивача був одноособовим його власником, сестра позивача відмовилась від своєї частки майна на користь заявника. Твердження про спільну сумісну природу даного майна є помилковими та такими, яке не відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин. Доводи представника відповідача щодо того, що житловий будинок був не придатним до проживання станом на момент укладення згадуваного договору, перебудовувався в повному обсязі за час шлюбу з відповідачем суд вважає голослівними твердження, які не ґрунтуються на будь-яких доказах. Навпроти, надані відомості наявні на світлинах станом на 2003 рік про житловий стан будинку, проведена реєстрація місця проживання (прописка) та укладення правочину саме щодо житлового будинку, а не об`єкту незавершеного будівництва, суд вважає повністю спростовує такі доводи відповідача. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати щодо розгляду даної справи у вигляді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 9 013,50 гривень. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. Мало того, під час розгляду справи судом вирішено питання щодо дослідження додаткових доказів за клопотанням позивача. Бюро технічної інвентаризації надало такі докази разом з клопотанням про оплати послуг в розмірі 702,60 гривень. Суд вважає дані витрати також підлягають компенсації стороною відповідача. Правовідносини щодо даного питання врегульовані ст. 140 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved