Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 червня 1994 року їх сім'я отримала ордер №87 на вселення в квартиру [ADDRESS]. Згідно даного ордеру в квартиру засилилась вона та її син [PERSON] В 1999 році в цій квартирі вона зареєструвала свого молодшого сина [PERSON] В квартирі вони постійно проживали однією сім'єю. Коли старший син [PERSON] виріс, почав вживати алкоголь. Створював сварки та наносив їй тілесні ушкодження, після скандалів він пішов з дому на 3 - 6 місяців. В міліцію вона не зверталась, так як жаліла сина. В 2011 році позивач все-ж таки звернулась до міліції в зв'язку з чим відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності. На початку 2013 року відповідач зібрав речі і переїхав проживати в [ADDRESS], після чого в квартиру [ADDRESS] не приходив. Всі обов'язки, що випливають з утримання та оплати комунальних послуг за квартиру, виконує лише вона. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю в ньому понад шість місяців. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з заявами чи клопотаннями до суду не зверталась. Представник позивача [PERSON], що діє згідно договору про надання юридичних послуг від 26.02.2014 року, наполягав на задоволенні позовних вимог посилаючись на доводи, які є аналогічними наведеним позивачкою у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З заявами клопотаннями чи запереченнями до суду не звертався. Враховуючи згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], повно та всебічно з'ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. П.23 ППВСУ №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом . Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Відносини, що складуються між мешканцем гуртожитку і його власником, є договірними і відносяться діючим правом до різновиду договору найму жилого приміщення Це свідчить про те, що коли вони не врегульовані спеціальним законодавством необхідно керуватися загальним. Характеристика договору найму житла розповсюджується і на договір найму житла у гуртожитку. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Судом з достовірністю встановлено, що позивач отримала ордер-направлення №87 від 25 червня 1994 року для вселення в сімейний гуртожиток на час роботи в Білоцерківському виробничому об'єднанні шин та РАИ імені XXV з'їзду КПСС в зв'язку з тим, що вона працювала на шинному заводі №1 на посаді - збиральника. До складу її сім'ї на той час входив її син [PERSON] Жила площа в сімейному гуртожитку надавалась для тимчасового проживання на час роботи. Копія вказаного ордеру міститься в матеріалах справи. Як вбачається з довідки №167 від 30.01.2013 року про склад сім'ї та реєстрацію виданої [PERSON] у тому, що вона зареєстрована та проживає в [ADDRESS]. Вказана квартира не приватизована. А особовий рахунок в ЖЕК №?6 відкритий на [PERSON] Згідно вказаної довідки на цій житловій площі проживає та зареєстровано 3 осіб: заявник [PERSON], син [PERSON], син [PERSON] 28 жовтня 2011 року постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області відповідач [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності шляхом арешту строком на 15 діб відповідно до ст.173-2 КУпАП України. З акту від 04.02.2014 року затвердженого начальником КП БМР ЖЕК №6 Кошляком Ю.М., вбачається, що комісією встановлено не проживання [PERSON] по [ADDRESS] більше одного року. Відповіддю ГУ ДМС в м. Києві від 11.03.2014 року на запит суду підтверджується, що [PERSON], [INFO] по Києву та Київській області зареєстрованим не значиться. Вказана обставина підтверджується і копією відповіді №286 від 23.04.2014 року Білоцерківським районним сектором УДМС в Київській області на адвокатський запит представника позивача. Зі слів свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що з відповідачем вони познайомились в 2012 році, однак не бачили його по [ADDRESS] більше року, стверджували, що відповідач зловживав спиртними напоями. Згідно ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на свій власний розсуд. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним його права на володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно зі ст. 129 Житлового кодексу УРСР ордер є підставою для вселення на надану жилплощу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням. Позбавлення такого права та виселення особи можливе лише з підстав, передбачених законом, зокрема, статтями 59, 72, 132 ЖК УРСР. Пунктом №4 ППВСУ N 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що в силу ст.61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Позивач [PERSON] у відповідності до отриманого нею ордеру №87 від 25 червня 1994 року є наймачем [ADDRESS] а не її власником, тому вона є не належним позивачем по вказаній справі. Позов має пред'являтися до суду належним позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані (ст. 3 ЦПК) Таке процесуальне право та обов'язок позивача та відповідача бути належним суб'єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Належні сторони у цивільному процесі є носіями суб'єктивних прав та обов'язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Судом встановлено, що позов пред'явлено [PERSON] - неналежним позивачем, тобто тією особою, яка не має права вимоги, однак не може на цій підставі відмовити позивачеві у відкритті провадження у справі (ст.122 ЦПК) чи закрити провадження (ст.205 ЦПК), оскільки такі підстави у цих нормах не передбачено. Суд також із власної ініціативи не може замінювати неналежного позивача, оскільки порушуватиметься такий принцип цивільного процесу, як диспозитивність. Таким чином, суд розглядає вимогу неналежного позивача по суті та ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки неналежний позивач не має права вимоги. Крім того, відповідно до ст.107 ЖК УРСР, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У відповідності до п.11 ППВСУ N 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст.107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. За таких обставин, позивач скористалась своїм правом на судовий захист і її право не може бути порушено. Однак, в ході судового слідства встановлено, що вона є не належним позивачем по вказаній справі, що тягне за собою відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст.79,88 ЦПК України, суд вважає за необхідне понесені судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed