Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із позовом, в якому просить зобов'язати [PERSON] демонтувати огорожу з листів металопрофілю довжиною 6 метрів на землях комунальної власності міста зі сторони будинковолодіння по [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач самочинно побудувала огорожу з листів металопрофілю на землях комунальної власності міста зі сторони будинковолодіння по [ADDRESS]. Згідно висновку комісії від 16 липня 2013 року металева огорожа підлягає демонтажу. Залізничною районною адміністрацією винесено розпорядження «Про демонтаж самочинного будівництва здійсненого гр.[PERSON]» від 05 серпня 2013 року № 502, яким відповідно до п.2, зобов'язано співвласницю буд. [ADDRESS] в термін до 01 вересня 2013 року демонтувати огорожу з листів металопрофілю, однак у термін, вказаний у розпорядженні не демонтувала зазначену самочинну огорожу. При цьому, листами від 26 вересня 2013 року та 28 вересня 2013 року ЛКП «Левандівка» повторно зобов'язано [PERSON] демонтувати самочинно побудовану огорожу, однак дані вимоги виконані не були, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради - Шаровський Роман Михайлович, який діє на підставі довіреності № 32вих-39 від 10 січня 2014 року /а.с.41/ позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, проти позовних вимог заперечив, зазначив, що позивач посилається на той факт, що відповідач нібито здійснила самочинне будівництво, однак дана огорожа не є нерухомим майном, а відтак положення статті 376 ЦК України не поширюється на ці правовідносини. Крім цього, наголосив, що як вбачається із акту від 08 липня 2013 року, складеного комісією ЛКП «Левандівка» зазначено - на межі будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] сім'я [PERSON] влаштувала тимчасову огорожу із металопрофілю (без фундаменту) довжиною 6 метрів, вздовж існуючої на той час огорожі у вигляді металевої сітки на металевих стовпцях на фундаменті. У поданих запереченнях зазначає, що Положенням про порядок влаштування огорож у м. Львові від 09 вересня 2011 року не передбачено підстав та процедури щодо прийняття рішення про демонтаж тимчасових огорож. Представник третьої особи - Львівської міської ради - Піскун Анна Йосифівна, яка діє на підставі довіреності № 1.7 вих-31 від 18 березня 2013 року /а.с.40/ позовну заяву підтримала, просить зобов'язати [PERSON] демонтувати самочинно влаштовану огорожу, яка влаштована на землі, що перебуває у комунальній власності. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги про демонтаж самочинної огорожі підтримали, просять зобов'язати відповідача демонтувати її. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], що проживає по [ADDRESS], яка належить їй на праві часткової приватної власності, окрім неї в зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.8/. Відповідач [PERSON] самочинно побудувала огорожу з листів металопрофілю довжиною 6 метрів на землях комунальної власності міста зі сторони будинковолодіння по [ADDRESS], зазначена обставина визнана сторонами, зокрема представником відповідача в суді та в письмових запереченнях, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню /а.с.6/. Як вбачається з матеріалів справи, 16 липня 2013 року міжвідомча комісія при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради розглядала питання щодо самочинно встановленої на землях комунальної власності міста огорожі з листів металопрофілю довжиною 6 метрів. Згідно висновку комісії від 16 липня 2013 року металева огорожа підлягає демонтажу /а.с.7/. Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 502 від 05 серпня 2013 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. [PERSON]» відповідача було зобов'язано в термін до 01 вересня 2013 року демонтувати огорожу з листів металопрофілю довжиною 6 метрів, самочинно встановлену на землях комунальної власності міста зі сторони будинковолодіння на [ADDRESS] /а.с.6/. ЛКП «Левандівка» 20 серпня 2013 року та 26 вересня 2013 року повторно направило відповідачу зазначене розпорядження /а.с.9-13/. Проте, відповідач ніяким чином не відреагувала на зазначене розпорядження, самочинно встановлену огорожу з листів металопрофілю довжиною 6 метрів не демонтувала, що підтверджується актом ЛКП «Левандівка» від 08 жовтня 2013 року /а.с.15/. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст. 73 закону України «Про місцеве самоврядування» вбачається, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до п.3.4., розділу 6 Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради № 3704 від 08 липня 2010 року до повноважень районної адміністрації в галузі будівництва належить розгляд та вжиття заходів, у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку, щодо фактів самочинного будівництва. У відповідності до п.1.6.1 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835 зазначає, що самочинним будівництвом є влаштування будь-якої огорожі (окрім тимчасової переносної або декоративної) на земельній ділянці, яка не знаходиться у користуванні на умовах оренди або не належить на правах приватної власності фізичній або юридичній особі, проведення будівництва або наявність на ній будівельних матеріалів. Згідно п.5.1 та п.5.2 Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові затвердженого рішенням виконкому від 09 вересня 2011 року № 834, особа, яка має намір влаштувати огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення таких робіт. Для отримання дозволу (розпорядження голови районної адміністрації) на влаштування огорожі необхідно подати у відділ «Центр обслуговування мешканців» адміністративно-господарського управління (для фізичних осіб) або управління» Дозвільний офіс» (для юридичних осіб та фізичних осіб підприємців) заяву та документи, зазначені у розділі 4 цього рішення. Суд критично ставиться до твердження представника відповідача [PERSON] про те, що позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на ст. 376 ЦК України, однак дана огорожа не є нерухомим об'єктом, а відтак положення зазначеної статті не поширюються на ці правовідносини, оскільки як вбачається із поданої позовної заяви на положення даної статті Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не покликається. Крім цього відповідач зазначає, що в акті від 08 липня 2013 року складеному комісією ЛКП «Левандівка» йдеться про те, що сім'я [PERSON] влаштувала на межі будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] тимчасову огорожу із металопрофілю (без фундаменту) довжиною 6 метрів, однак таких положень в даному акті немає. Не заслуговують на увагу твердження представника [PERSON] проте, що відповідач шляхом встановлення тимчасової огорожі ніяким чином не порушує права третьої особи [PERSON], оскільки із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] подав Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради скаргу, в якій просить демонтувати металеву огорожу, яка порушує його право власності /а.с.20-21/. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язанні з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Зі змісту ч.2 с. 212 ЗК України вбачається, що знесення збудованої огорожі, яка була збудована відповідачами без відповідного дозволу (самочинно) на земельній ділянці міськземфонду повинно здійснюватися з рахунок відповідачів. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, суд, дослідивши докази по справі, вважає, що відповідача слід зобов'язати за власні кошти демонтувати спірну огорожу з правових підстав передбачених ст.152 ЗК України та ст. 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з цим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 229,40 гривень судових витрат, сплачених позивачем.

Outcome: approved