Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

до суду звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу, не посвідченого нотаріально, дійсним. У позовній заяві позивач вказує, що 30 квітня 1999 року на основі біржового контракту № НГ-42 вона уклала договір купівлі-продажу житлового будинку № НГ- 42 на Українській універсальній біржі, відповідно до якого отримала у власність жилий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстровано в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації та 17 травня 1999 року зроблено реєстровий напис у реєстрову книгу № 17 за № 1842. Із дати підписання даного договору і до цього часу вона володіє будинком, сплачує комунальні платежі. Вона вирішила продати належний їй жилий будинок, проте, коли звернулася до нотаріуса за оформленням договору купівлі-продажу, її повідомили, що біржовий договір купівлі-продажу оформлений з порушенням, тому є недійсним. Вказані обставини обмежують її права на здійснення дій, пов`язаних з оформленням відповідних витягів про право на власність, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач[PERSON] направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги позивача визнає, проти їх задоволення заперечень не має. Представник третьої особи Української універсальної біржі у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги[PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу, не посвідченого нотаріально, дійсним підлягають до задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що 30 квітня 1999 року на Українській універсальній біржі між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № НГ-42 жилого будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстровано в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації та 17 травня 1999 року зроблено реєстровий напис у реєстрову книгу № 17 за № 1842. У п. 6.5 даного Договору зазначено, що на підставі ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 30.04.1999 сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив у протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 30 квітня 1999 року, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 30 квітня 1999 року був підписаний сторонами правочину - Продавцем [PERSON] та Покупцем [PERSON] , зареєстрований на Українській універсальній біржі. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. При цьому продавець будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 6.1 Договору). Відповідно до п. 2.5 цього Договору правовстановлюючим документом на житловий будинок у продавця було Свідоцтво про право на спадщину, видане Гадяцькою державною нотаріальною конторою від 06.02.1999 за № 297 та зареєстроване в Полтавському БТІ в книзі № 17 під реєстровим номером № 1842. Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час у позивача виникла необхідність у відчуженні належного їй на праві власності житлового будинку, однак нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що інструкцією про проведення нотаріальних дій не передбачено як правовстановлюючих документів - угод затверджених на біржі, та рекомендувала звернутися до суду. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями укладений 30 квітня 1999 року між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, на Українській універсальній біржі за № НГ-42 відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним.

Outcome: approved