Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

До суду із позовом звернулося приватне підприємство «Агрофірма «Панчеве»» до Фермерського господарства «[PERSON]Б.», [PERSON] про визнання договору оренди недійсним, визнання договору оренди землі із попереднім орендарем поновленим, визнання додаткової угоди укладеною вказавши, що 23.10.2003 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір оренди землі. Відповідно до Договору [PERSON] передав, а позивач прийняв в оренду земельну ділянку № 749 площею 5,23 га, розташовану на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, договір було укладено на 10 років. 18.09.2013 року позивач відправив на адресу [PERSON] лист-повідомлення про намір поновити договір оренди з проектом додаткової угоди про поновлення Договору, але позивач так і не був повідомлений про прийняте відповідачем рішення. Після закінчення строку договору оренди позивач продовжував користуватися земельною ділянкою та сплачував орендну плату за її користування. 23.11.2013 року позивач відправив на адресу [PERSON] лист про те, що договір оренди є поновленим із проектом додаткової угоди та з проханням вчинити необхідні дії щодо укладення додаткової угоди та її нотаріального посвідчення, але жодних дій так і не було вчинено. З часом позивачу стало відомо, що [PERSON] та ФГ «[PERSON]Б.» уклали договір оренди землі від 10.09.2014 року за умовами якого [PERSON] передав ФГ «[PERSON]Б.» в оренду земельну ділянку строком на 10 років. Тому просить суд задовольнити позов, та визнати недійсним договір оренди землі від 10.09.2014 р., укладений між [PERSON] та Фермерським господарством «[PERSON]Б.», визнати поновленим договір оренди землі від 23.11.2003 р., укладений між [PERSON] та Приватним підприємством «Агрофірма Панчеве» та визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 23.11.2003 р., між [PERSON] та Приватним підприємством «Агрофірма Панчеве». У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] не визнав позов повністю та просив суд відмовити у його задоволенні. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON] не визнали позов повністю за його безпідставністю. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задоволити позов частково за такими обставинами. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.\~\~ Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. У відповідності до Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 326029 [PERSON] являється власником земельної ділянки № 749, площею 5,23 гектари, розташованої на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3523885800:02:000:0749. Законом України «Про оренду землі»\~визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про оренду землі», під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що 23.10.2003 р. між Приватним підприємством «Агрофірма «Панчеве» та [PERSON] був укладений договір оренди землі, посвідчений [PERSON], державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори, Кіровоградської області, та зареєстрований в реєстрі за № 2077. У відповідності із п.п. 1, 2 Договору оренди [PERSON] передав, а ПП «Агрофірма «Панчеве»» прийняв в оренду земельну ділянку № 749, площею 5,23 га, розташовану на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3523885800:02:000:0749. Відповідно до п. 5 Договору оренди договір було укладено терміном на 10 років. Відповідно до п. 6 Договору оренди по закінченні строку договору Позивач має переважне право на поновлення його на новий термін, а договір вважається продовженим на той же термін, якщо жодна із сторін не виявить наміру його припинити, попередивши письмово про це іншу сторону за один місяць до закінчення терміну дії Договору. 10.09.2014 р. між відповідачами [PERSON] та ФГ «[PERSON]Б.» був укладений договір оренди землі, відповідно до якого [PERSON] передав, а ФГ «[PERSON]Б.» прийняло належну відповідачеві [PERSON] земельну ділянку, кадастровий номер 3523885800:02:000:0749 строком на 10 років. Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, ПП «Агрофірма «Панчеве» посилалось на невизнання орендодавцем його переважного права, передбаченого спірним договором та статтею 33 Закону України «Про оренду землі», унаслідок чого останнім було укладено договір оренди цієї самої земельної ділянки з іншим орендарем. \~Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається зі змісту оспорюваного договору від 10 вересня 2014 року укладеного між [PERSON] та Фермерським господарством «[PERSON]Б.», ПП «Агрофірма «Панчево» не є стороною зазначеного договору. Разом з тим позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його переважне право на використання спірної земельної ділянки. Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». З матеріалів справи, вбачається, що договором оренди землі від 23 жовтня 2003 року, укладеного між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Панчева», встановлено права та обовязки орендодавця та орендаря відповідно до Закону України «Про оренду землі», яким визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Частинами першою пятою статті 33 Закону України Про оренду землі (в редакція яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на час виникнення переважного права у орендаря) передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобовязаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України. Так, у частині першій статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обовязки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права. Права наймача, що встановлені статтею 777 ЦК України, є переважними, тобто за своєю правовою природою вони є привілеями носія таких прав, який має перевагу на укладення відповідних договорів перед третіми особами. У випадку виявлення наміру у наймодавця на укладення нового договору найму, реалізація переважного права попереднього наймача можлива лише в разі, коли йому стане відомо про такий намір. За відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення останнього щодо наміру укладення нового договору оренди з новим орендарем, право особи на реалізацію свого переважного права, що передбачено статтею 777 ЦК України та статтею 33 Закону України «Про оренду землі», буде порушено, а така поведінка орендодавця відносно попереднього орендаря буде недобросовісною. Судом у ході судового розгляду у справі беззаперечно встановлено, що ПП «Агрофірма «Панчево», згідно вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі», є добросовісним орендарем, який: з метою скористатися своїм переважним правом на укладення договору оренди, двічі направляв відповідачу листи повідомлення з пропозицією поновлення договору оренди, до яких було додано проект додаткової угоди, що підтверджується листом повідомленням за вих..№ 158 від 18.09.2013 року та за вих. № 315 від 23.11.2013 року з відповідними доказами поштового відправлення вказаних листів на алресу [PERSON]; на період дії строку договору оренди земельної ділянки, належної [PERSON], та після закінчення строку дії такого, тобто після 23 жовтня 2013 року, належним чином та відповідно до умов укладеного між сторонами договору, виконувало свої обовязки орендаря, використовувало земельну ділянку за призначенням у власних інтересах, за що сплачувало відповідачу орендну плату, що підтверджується бухгалтерською довідкою позивача за № 275 від 19.08.2014 року. Окрім того, судом також встановлено, що [PERSON] протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні. Посилання відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] ще у травні 2013 року направляв позивачіві заяву з повідомленням про намір не продовжувати договір оренди землі з ПП не заслуговують на увагу, оскільки відповідачами в ході судового розгляду не надано належних та допустимих доказів наявності такого звернення, крім неналежно завіреної фотокопії заяви зі змісту якої завник просить ПП виділити йому його земельну ділянку № 749 для власного господарювання, тобто із вказаної заяви не вбачається повідомлення про намір не продовжувати строк дії договору. Представником відповідача в ході судового розгляду у справі надано до суду не належно завірена копія листа відмови про поновлення договору оренди земельної ділянки, направленої ПП «Агрофірма «Панчево» віддповідачем по справі [PERSON], яка датована 03 грудня 2013 року. Суд критично ставиться до наявності факту повідомлення відповідачем [PERSON] вказаним листом ПП «Агрофірму «Панчево» про намір розірвати договір, оскільки відповідач [PERSON] в ході судового розгляду у справі сам особисто заперечив факт підписання та направлення вказаного листа до позивача. Крім того, вищевказані заяви подані всупереч п. 6 Договору та ст. 33 Закону України «Про оренду землі (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) щодо строків повідомлення орендаря про намір не продовжувати строк договору. Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладені в Постановах від 12 жовтня 2016 року по справі за № 6-1282 цс 16 та від 23 листопада 2016 року по справі № 6-2540цс16. Щодо вимоги про визнання додаткової угоди укладеною суд зазначає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Згідно\~ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.ч.1,2\~ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Заявляючи вимогу про визнання додаткової угоди укладеною ПП «Агрофірма «Панчеве»», таким чином, просить суд змінити умови договору. Однак в даному випадку суд не може визнати додаткову угоду укладеною, оскільки зміни, запропоновані ПП «Агрофірма «Панчеве»», стосуються істотних умов - орендної плати та передачі земельної ділянки під заставу, що є абсолютним правом на вільне волевиявлення [PERSON], а також відсутні докази того, що з боку [PERSON] мають місце істотні порушення умов договору. Враховуючи зазначене, суд прийшов до беззаперечного висновку, що конклюдентні дії ПП «Агрофірма «Панчево», а саме продовження користування спірною земельною ділянкою та внесення ним відповідної орендної плати після закінчення строку дії договору, свідчить про намір ПП «Агрофірма «Панчево» скористатися своїм переважним правом та поновити договір оренди землі, строк дії якого закінчився, що підтверджує наявність підстав визнання договору оренди землі від 10.09.2014 року, укладеного між [PERSON] та Фермерським господарством «[PERSON]Б.» недійсним, а договір оренди землі від 23 жовтня 2003 року, укладений між ПП «Агрофірма «Панчево» та [PERSON] поновленим. Підстав для задоволення позову в іншій частині суд не вбачає. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати солідарно. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: partial