Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернувся [PERSON] з позовом до Тульчинської міської об'єднаної громади про визнання права власності на спадкове майно та встановлення факту. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 1,34 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території колишньої Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач, який прийняв спадщину, та [PERSON] і [PERSON], які не виявили бажання приймати спадщину. Реалізувати свої спадкові права [PERSON] не взмозі, через відсутність правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку, у зв'язку з чим, нотаріус Тульчинської державної нотаріально контори відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, [PERSON] виявив, що у його свідоцтві про народження невірно зазначено ім'я матері, зокрема вказано: [PERSON], в той час як правильним є [PERSON], що також є перешкодою у реалізації його спадкових прав. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON], померла [INFO], є його матір'ю, а також визнати право власності на спадкове майно після смерті останньої, а саме на земельну ділянку площею 1,34 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території колишньої Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. Позивач у судове засідання не з'явився, однак надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності у якій вказав, що позов підтримує і просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте на адресу суду надійшов лист Тульчинської міської ради у якому зазначено, що міська рада не заперечує проти задоволення позову і просить розглядати справу без участі її представника. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно копії паспорта серії [NUMBER] від 20.11.1997, виданого Тульчинським РВ УМВС у Вінницькій області, позивач значиться як [PERSON] (а.с. 5). У відповідності до свідоцтва про народження [NUMBER] від 09.03.1966, [PERSON] народився [INFO], його матір записана як [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.03.2005, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, [INFO] померла [PERSON] (а.с. 11). Згідно довідки № 155 від 13.03.2017, виданої Суворовською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON], померла [INFO], яка є матір'ю [PERSON] (а.с. 15). Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 1 ст. 256 ЦПК України, cуд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Враховучи наведене, суд дійшов висновку, що [PERSON] і [PERSON] є однією і тією ж особою та була матір'ю [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з земельної ділянки загальною площею 1,34 га, призначеної для товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Суворовської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельні ділянку за № НВ-0506167042017 від 03.04.2017, а також копією державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30.12.2001, виданого Суворовською сільською радою Тульчинського району Вінницької області (а.с. 7, 14). Позивач з метою оформлення своїх спадкових прав звернувся до Тульчинської державної нотаріальної контори, однак постановою за № 284/02-31 від 20.03.2017, йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкову земельну ділянку (а.с. 10). Відповідно до копії спадкової справи позивач прийняв спадщину, що підтверджується його заявою від 20.03.2017 (а.с. 27). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вона не взмозі реалізувати, у зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується поданою позивачем заявою до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved