Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що у квітні 2014 року відповідачка вирішила продати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Позивачка вказує, що зазначений житловий будинок належить відповідачці на підставі рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15 квітня 2009 року. Дізнавшись про намір відповідачки, позивачка 12 квітня 2014 року звернулася до [PERSON] і домовилася з нею про ціну та всі інші істотні умови договору купівлі-продажу, при цьому сплатила відповідачці повну вартість будинку в сумі 25 000 гривень. На підтвердження укладеного правочину, відповідачка видала позивачці розписку та віддала всі правовстановлюючі документи на будинок, у наслідок чого позивачка по теперішній час користується зазначеним домоволодінням, фактично мешкаючи в ньому. Позивачка вказує, що відповідач від нотаріального оформлення правочину ухиляється, позбавляючи тим самим позивачку можливості зареєструвати право власності на своє ім'я належним чином, у зв'язку з чим позивачка звернулася до суду. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на вказане домоволодіння та на відповідну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку). Позивачка [PERSON] до суду не з'явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи від імені останньої наявна заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог до суду було надано рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15 квітня 2009 року № 2-202/2009, згідно якого за [PERSON] було визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. (а.с.18) Вказане нерухоме майно було зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.12), на нього було виготовлено відповідну технічну документацію (а.с.15-17). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 647786 [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] (а.с.11). [PERSON] 12 квітня 2014 року вчинила розписку, згідно якої отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 25 000 гривень за продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] (а.с.19). За правилами статей 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 ч. 2 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно розписки від 12 квітня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у сумі 25 000 гривень за продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS], однак між позивачкою та відповідачкою самого двору купівлі-продажу за формою та відповідно до вимог, визначених чинним законодавством, укладено не було, що виключає й можливість його нотаріального посвідчення, а тому у даному випадку мають місце порушення вимог ст.657 ЦК України, тобто у позивачки фактично не виникло право на набуття права власності на спірне нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Наведені норми права дають підстави вважати, що положення ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.640 ЦК України пов'язується з їх нотаріальним посвідченням. Позивачка посилається на відсутність підстав для нотаріального посвідчення даного правочину, однак суду на підтвердження зазначеного відповідної постанови нотаріуса про відмову вчинити нотаріальні дії надано не було. До нотаріального посвідчення такі правочини не є укладеними та не створюють прав і обов'язків для сторін. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed