Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Заявник [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті своєї матері громадянина України [PERSON], [INFO], уродженки села Капри Горностаївського району Херсонської області, яка померла [INFO] року в місті Харцизьк Донецької області від атеросклеротичного кардіосклерозу з гіпертензією. На час смерті [PERSON]мешкала за місцем реєстрації: [ADDRESS]. В обґрунтування вимог, посилається на те, що [INFO] року в місті Харцизьк Донецької області від атеросклеротичного кардіосклерозу з гіпертензією померла матір заявника [PERSON] - [PERSON], у віці 90 років. Заявник для реєстрації смерті своєї матері звернулась до Харцизького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану державної реєстраційної палати міністерства юстиції ДНР, надавши їм паспорт померлого, та лікарське свідоцтво про смерть. Оригінал паспорта померлого та лікарське свідоцтво не повернули, взамін видали свідоцтво про смерть від 26 лютого 2019 року. Відповідно розпорядженню Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 (зі змінами) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» - м. Харцизьк входить до цього переліку. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті цього Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тому, видане 26 лютого 2019 року в м. Харцизьк свідоцтво про смерть Серії ДНР № [NUMBER] на ім'я [PERSON] - є недійсним і не створює правових наслідків, а тому, жоден орган влади та відділ реєстрації актів цивільного стану не може провести реєстрацію. Добропільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено в державній реєстрації смерті. Встановлення факту смерті [PERSON] заявниці необхідно для державної реєстрації смерті [PERSON] державним органом влади на території України та подальшого отримання законного свідоцтва про смерть з внесенням його до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та для безперешкодного використання свідоцтва про смерть, яке буде створювати правові наслідки. В судове засідання заявник [PERSON]. не з'явилась, надала суду заяву про розгляд заяви у її відсутності. Заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд заяви про встановлення факту смерті у його відсутності. Просив задовольнити заяву у повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи була письмово належним чином повідомлена. Від останньої надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Рішення просила винести на розсуд суду. Письмові заперечення (пояснення) стосовно заяви з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, від представника заінтересованої особи до суду не надходили. Суд вважає можливим розглянути справу без участі відсутніх учасників процесу, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно приписів п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Як зазначено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 22 серпня 1996 року Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області. (а.с.7) Доданими документами підтверджується, що [PERSON] є дочкою [PERSON] ( а.с. 9). На момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 23 січня 2001 року Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області. (а.с.10-11) На підтвердження факту смерті своєї матері заявником надано наступні документи: - дублікат № 111 лікарського свідоцтва про смерть № 133 від 05 березня 2019 року, згідно якого [PERSON], [INFO], померла [INFO] року вдома за адресою [ADDRESS] від атеросклеротичного атеросклерозу з гіпертензією (а.с.12-13); - дублікат довідки № 133, виданої за підписом лікаря Центральної міської лікарні м. Харцизька №1, про причину смерті [PERSON], (а.с. 12); - свідоцтво про смерть серії ДНР № [NUMBER], яке видане 26 лютого 2019 року Харцизьким міським відділом запису актів цивільного стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, відповідно до якого [PERSON], [INFO], померла [INFO] року у місті Харцизьк. (а.с.14) Факт смерті та захоронення також підтверджують фотографії з місця захоронення [PERSON] (а.с.15) Як вбачається з відмови в проведені державної реєстрації смерті від 15 березня 2019 року, Добропільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, представнику заявника [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла [INFO] року в місті Харцизьк Донецької області, так як останнім пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи викладене, надані заявником дублікату лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті та свідоцтво про смерть є незаконними і не створюють правових наслідків. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справі проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території, і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. З урахуванням того, що заінтересованою особою заперечення (пояснення) стосовно заяви не надавались, а заявником надані докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], уродженки села Капри Горностаївського району Херсонської області, яка померла [INFO] року в місті Харцизьк Донецької області від атеросклеротичного кардіосклерозу з гіпертензією, та того, що на час смерті [PERSON]мешкала за місцем реєстрації: [ADDRESS], суд вважає, що ці обставини в сукупності дають підстави для задоволення заяви. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, а рішення суду є підставою для реєстрації факту смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 317 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved