Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

До суду з даним позовом звернулась [PERSON] посилаючись на те, що з боку відповідачів постіно чиняться перешкоди у користуванні її власністю, а саме 1/3 частиною житлового будинку [ADDRESS]. Протягом останньго часу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з відповідними заявами, проте ніякого позитивного результату це не дало. Відповідач [PERSON] намагається навмисно шкодити її майно, а саме добудову до її частини будинку та не дає доступу до обслуговування її частини стіни. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали та збільшили їх, просили суд задовольнити позов. Відповідачі та їх представник позов не визнали, заперечували проти його задоволення, оскільки вважають його безпідставним. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи та відмовні матеріали, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом позивачка [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с.7). ЇЇ сестра -[PERSON] -відповідачка по справі є власником 2/3 частин цього ж будинку відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за законом (а.с.9). Відповідно до рішення Фастівського міськрайонного суду від 24.07.2009 року було встановлено між сестрами порядок користування земельною ділянкою відповідно до їх часток у праві власності на житловий будинок : 37/100 -[PERSON] та 63/100 -[PERSON] та встановлено сервітут на безстрокове та безкоштовне користування земельною ділянкою для підходу [PERSON] до колодязя. Пізніше, після вказаного рішення суду, позивачка і відповідачка добудували кожна до своєї частини будинку прибудови. Позивачка самовільно, без відповідних дозвільних документів побудувала фундамент для добудови до належної їй на праві власності 1/3 частини будинку розміром 8,05 х 3,7 м. Після цього, 08.09.2009 року відділ ДВС виконав рішення суду від 24.07.2009 року по встановленню межі, про що склав відповідний акт і 05.10.2009 року закрив виконавче провадження (а.с.18). Погодження від співвласників-відповідачів по справі на прибудову з зазначеними вище розмірами 8,05 х 3,7 м позивачка не отримала і подала до суду позов про зобов»язання виконкому Фастівської міської ради надати їй дозвіл на прибудову. Постановою Фастівського міськрайсуду від 15.03.2010 року було зобов»язано виконавчий комітет Фастівської міської ради надати [PERSON] дозвіл на прибудову до чистини будинку [ADDRESS] без згоди іншого співвласника -[PERSON] (а.с.143). До участі у розгляді вищевказаного позову, [PERSON] долучено не було. Відповідно до рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради № 89/7 від 23.04.2010 року було дозволено [PERSON] прибудувати до належної їй частини будинку по [ADDRESS] прибудову загальним розміром 8,00х3,65 м на самовільно побудованому фундаменті і зобов»язано проектне бюро виготовити технічну документацію (а.с.141). Проте, при цьому не було враховано, що рішенням суду від 24.07.2009 року вже було визначено межі земельної ділянки та це рішення в вересні 2009 року було виконано. Свідок [PERSON], який є начальником відділу архітектури та містобудування, суду пояснив, що добудова, яка була здійснена позивачкою, будувалась на самовільно побудованому фундаменті і дозвіл вони надавали на підставі постанови суду, тому розміри добудови (по фундаменту) вони особисто не визначали, оскільки він уже існував. На даний час вказана добудова позивачки не прийнята в експлуатацію і тому на неї відсутнє право власності. Відповідно до ст.331 ч.2 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Добудова, яку здійснила позивачка в експлуатацію не прийнята, її державної реєстрції не було проведено. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх винекнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже, позивачка [PERSON] власником добудови, загальним розміром 8,05х3,7 м фактично не являється, оскільки не зареєструвала право власності належним чином у визначеному законом порядку. Тому, ст.391 ЦК України, де зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, на яку посилається позивачка, не може бути застосована до даних спірних правовідносин. Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, яка згідно висновку експертизи від 11.12.2013 року, становить 3 358 гривень, то суд звертає увагу на наступне. Позивачка стверджує, що діями відповідачів, було пошкоджено металопластикове вікно, зруйновано фундамент, пошкоджено дах, обшивка даху,металопластикові водостоки, зруйновано вимощення біля її частини будинку. Дійсно, вартість відновлювального ремонту, який необхідно провести для ліквідації наслідків спричинених діями внаслідок будівельних робіт, які проводив співвласник складає 3 358 гривень. Проте, в матеріалах справи міститься акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм і стандартів від 21.08.2012 року складений інспектором Головко О.І. в присутності [PERSON] та [PERSON], відповідно до якого було встановлено, що гр.[PERSON] проведено реконструкцію житлового будинку (прибудовано добудову розміром 8,05х3,7 м) та побудовано господарський блок розміром 4,05х1,25 м в 2010 році. Будівельні роботи проводились без документу, що посвідчує право на виконання будівельних робіт. В 2012 році [PERSON] переобладнано горище частини належній їй будівлі під мансарду, чим порушено ст.34,ч.8 ст.39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Житловий будинок і господарський блок експлуатуються без вводу в експлуатацію. З даним актом [PERSON] не погодилась, проте в судовому порядку його неоскаржувала. Штраф, визначений інспектором в сумі 255 гривень сплатила, а тим самим визнала вину за вчинення правопорушення у сфері містобудівної діяльності. Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом об»єктів, не прийнятих в експлуатацію - забороняється. Отже, стверджувати, що пошкодження майна, яке не прийнято в експлуатацію, самовільно побудоване позивачкою, відбулось в результаті спричинення їх діями внаслідок будівельних робіт, які проводив співвласник [PERSON] жодних підстав не має. До того, як пояснила в судовому засіданні експерт [PERSON], відповідно до п.3.11 Наказу «Про затвердження інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об»єктів нерухомого майна» за наявності самочинно забудованих (реконструйованих, перепланованих) об»єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визначення права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об»єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються. До того ж, згідно п.3.25 Правил містобудування, планування і забудови міських і сільських поселень, для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до бічної межі ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 метра. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігають стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Як вбачається з матеріалів справи, фактична відстань між самовільною прибудовою позивачки до найбільш виступаючої стіни співвласника є меншою від визначеної в правилах, тому винуватість саме співвласників у руйнуванні майна позивачки є досить сумнівною, враховуючи недотримання нею самою при добудові визначених законами і правилами містобудівної діяльності параметрів і норм. Слід зауважити, що відповідно до ч.2 ст.383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого,- за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та не порушать санітарно-технічних вимог та правил експлуатації будинку в цілому. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд вважає, що оскільки позивачкою не доведено наявність причинно-наслідкового зв»язку між діями співвласників та пошкодженням її майна, то відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, позовні вимоги необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed