Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернувся Київський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі з посиланням на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №1202 від 22 грудня 2009 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 50000 грн. на строк до 30 листопада 2018 року з чітко визначеним графіком погашення кредиту щоквартально до 5-го числа місяця, що настає за звітним періодом, а за 4 квартал до 30 листопада поточного року. Відповідач свої зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим, виникла заборгованість за період з 5 липня 2012 року по 3 листопада 2016 року у розмірі: за погашення кредиту - 19708 грн., за сплату відсотків за користування кредитом - 2941,56 грн. та штрафні санкції - 71605,56 грн.. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року, яке в частині стягнення заборгованості по сплаті кредиту та відсотків по кредитному договору №1202 постановою Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року залишено без змін, стягнуто заборгованість по сплаті кредиту №1202 від 22 грудня 2009 року в сумі 19708 грн. та по сплаті відсотків за користування кредитом - 2941,56 грн.. Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року стягнуто з відповідача заборгованість за штрафними санкціями в розмірі 28673,25 грн.. Незважаючи на те, що зобов`язання по вказаному договору не припинилися та не виконуються, відповідач не сплачує чергові платежі, передбачені строковим зобов`язанням. Оскільки відповідач уклала договір в інтересах сім`ї для добудови житлового будинку, в якому проживає і [PERSON] , яка надала згоду на отримання кредиту її матір`ю [PERSON] , засвідчену секретарем виконкому Розкішнянської сільської ради, тому у останньої також виникли зобов`язання за вказаним кредитним договором. Відповідно до договору поруки від 15 грудня 2009 року [PERSON] та [PERSON] взяли на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями [PERSON] , що випливають із вказаного кредитного договору, тому вони є співвідповідачами. Підсумовуючи усе вищезазначене, відповідачі зобов`язані солідарно сплатити на користь позивача грошові кошти у сумі 34440,85 грн., а саме: заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 1733,26 грн. за період з 20.04.2017р. по 06.09.2020р.; заборгованість по сплаті штрафних санкцій (пені) у сумі 29530,66 грн. за період з 01.03.2019 р. по 29.02.2020 р.; інфляційні збитки, що у сумі становить 2228,71 грн. за період з 05.04.2017 р. по 29.02.2020 р.; три відсотки річних за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачу у сумі 948,22 грн. за період з 05.04.2017 р. по 29.02.2020 р.. Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі вказані суми заборгованості за кредитним договором та сплачений судовий збір. Представники позивача Шишела А.І. та Рудченко І.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги просять задовольнити. На підтвердження позовних вимог до суду позивачем подано письмові пояснення щодо розрахунку заборгованості, в яких зазначено, що кредитний договір від 22.12.2009р. укладений терміном на 9 років, на загальну суму 50000,00 грн., а також підписано між сторонами строкове зобов`язання, яким встановлено дату початку (05.07.2012р.) та закінчення (30.11.2018р.) погашення кредиту і відсотків за користування кредитом. Погашення кредиту та відсотків за користування кредитом згідно строкового зобов`язання повинно було здійснюватися щоквартально. [PERSON] систематично порушувала терміни погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, а саме: нараховано кредиту з 05.07.2012 по 04.11.2016 -32708,00 грн., а сплачено - 13000,00 грн., внаслідок чого виникає борг по кредиту - 19708,00 грн., також нараховано відсотки за користування кредитом - 5488,81 грн., сплачено - 2547,25 грн., залишок боргу по відсотках - 2941,56 грн., нараховано на загальну суму боргу штраф за період з 25.08.2014р. по 03.11.2016р. - 71605,56 грн., штраф [PERSON] не сплачувався. Відтак по кредитному договору виникла заборгованість за період з 05.07.2012р. по 04.11.2016р. у сумі 94255,12 грн., яка складалася з 19708,00 грн. - тіла кредиту; 2941,56 грн. - відсотки за користування кредитом; 71605,56 грн. - штрафних санкцій. Питання стягнення заборгованості, яка виникла за період з 05.07.2012р. по 04.11.2016р. неодноразово вирішувалась судами різних інстанції, в наслідок чого вирішено стягнути із [PERSON] штрафні санкції в розмірі 28673,25 грн.. Відповідно до Додатку 2 [PERSON] має заборгованість на загальну суму 43851,14 грн., в тому числі: 28673,25 грн. - по нарахованих штрафних санкціях (сплачено в добровільному порядку); 2941,56 грн. - по відсотках за користування кредитом (сплачено в добровільному порядку); 12236,33 грн. - по тілу кредиту (сплачено в примусовому порядку). Кредит по даному виконавчому листу сплачено частково, залишок коштів в сумі 7471,67 грн. не повернуто до бюджету, а отже кредит не погашено. Згідно із Додатком 3 до даного пояснення, [PERSON] повернула тіло кредиту 03.06.2019р. - 1593,19 грн. (в примусовому порядку) та 07.09.2020р. - 15699,00 грн. (копії виписок додані в позові), чим порушила строкове зобов`язання та пункт 6.4. Кредитного договору. Користуючись більшою сумою кредиту на триваліший термін ніж це передбачено строковим зобов`язанням, що безпосередньо впливає на суми нарахованих відсотків за користування кредитом, сума відсотків за користування кредитом не відповідає нарахованим сумам відсотків, що були передбачені строковим зобов`язанням та підлягають перерахунку за період з 20.04.2017р. по 06.09.2020р.. Відсотки за користування кредитом за період з 20.04.2017р. по 06.09.2020р. перераховані згідно рішення від 04.02.2021р. №72 про фактичний розрахунок відсотків за користування кредитом по Кредитному договору. На підставі перерахунку, заборгованість [PERSON] по сплаті відсотків за користування кредитом становить - 1733,26 грн. за період з 20.04.2017р. по 06.09.2020р.. Оскільки [PERSON] в порушення умов Кредитного договору не сплачувала чергові платежі по погашенню тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, на підставі пункту 7.3. Кредитного договору зобов`язана сплатити за період з 01.03.2019р. по 29.02.2020р. штрафні санкції (пеню) у сумі 29530,66 грн. (різниця між нарахованою сумою штрафу 30968,66 грн. і сплаченою - 1438,00 грн.). Сума інфляційних збитків у зв`язку з порушенням умов Кредитного договору становить - 2228,71 грн., сума трьох відсотків за користування коштами належними до сплати позивачу складає - 948,22 грн. за період з 05.04.2017р. по 29.02.2020р.. За Додатком 3 до даного пояснення та Додатком 4 Журналу обліку повернення кредиту та відсотків за користування ним на 25.05.2021р. позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та всіх відповідачів грошові кошти в сумі 34440,85 грн., а саме: заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 1733,26 грн. за період з 20.04.2017р. по 06.09.2020р.; заборгованість по сплаті штрафних санкцій (пені) у сумі 29530,66 грн. за період з 01.03.2019р. по 29.02.2020р.; інфляційні збитки, що у сумі становить 2228,71 грн. за період з 05.04.2017р. по 29.02.2020р.; три відсотки річних за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачу складає 948,22 грн. за період з 05.04.2017р. по 29.02.2020р. (т. 2 а. с. 164 -167). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин своїх неявок суду не повідомили. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, до суду [PERSON] подала відзив на позовну заяву (т. 1 а. с. 205-209, 230-240), в якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач звертається до суду з тих самих підстав, з тим самим предметом, що розглянутий судом за раніше поданою позовною заявою у 2016 р. в рамках цивільної справи №378/1000/16-ц, за результатом розгляду якої частково стягнуто заборгованість, видано виконавчий лист, відкрито виконавче провадження в рамках якого здійснюється стягнення залишку кредитної заборгованості за кредитним договором. Заборгованість погашено повністю перед Фондом. Загальні суми зазначених позивачем розмірів заборгованості, які є невід`ємною складовою загального розміру ціни позовних вимог, як в розрізі нарахувань за зазначеними позивачем періодами розрахунку, так і в розрізі по сумам взятих в основу розрахунку: заборгованості по сплаті відсотків за період з 20.04.2017 року по 06.09.2020 рік в сумі 1733,26 грн.; по сплаті штрафних санкцій (пені) за період з 01.03.2019 року по 29.02.2020 року в сумі 29530,66 грн.; інфляційні збитки розраховані за період з 05.04.2017 року по 29.02.2020 рік в сумі 2228,71 гри.; три відсотки річних в сумі 948,22 грн. за користування утримуваними грошовими коштами позивача, розрахованих за період з 05.04.2017 р. по 29.02.2020 р. - є необгрунтованими та незаконно нарахованими. Враховуючи те, що між позивачем [PERSON] , яка є позичальником за кредитним договором, вже було вирішено спір щодо стягнення кредитної заборгованості в повному розмірі, в загальний розмір якого входило нарахування і додаткових вимог зазначених за спірні періоди їх розрахунку та враховуючи, що за результатом набрання рішення суду законної сили відкрито виконавче провадження, повторне звернення до суду позивача з приводу стягнення кредитної заборгованості за даним кредитним договором - є недопустимим. Не обгрунтованими є вимоги до співвідповідачів як поручителів, оскільки договори поруки укладені з порушенням вимог чинного законодавства та не передбачають настання будь-яких наслідків. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що договір поруки є нікчемним, ніяких коштів у позивача він не отримував і нічого йому не платив, до суду 16.04.2021 року подав відзив на позовну заяву (т. 2 а. с. 59-62), в якому просить відмовити в задоволенні позову, оскільки вказані в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, в зв`язку з недійсністю договору поруки від 15 грудня 2009 року в силу закону (нікчемністю). Позивач на підтвердження доводів позовної заяви подав до суду не належним чином завірену копію договору поруки від 15 грудня 2009 року між [PERSON] та ним, [PERSON] , [PERSON] .. Договір укладено між [PERSON] , як майбутнім позичальником та третіми особами, які мали б бути поручителями. Кредитор - позивач договір не підписував. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він не визначає обсяг його відповідальності та не містить посилання на основний договір укладений між кредитором і позичальником та не підписаний кредитором. Йому не було відомо до часу звернення позивача до суду з позовом не тільки про умови кредитного договору, а й взагалі чи передавалися кошти [PERSON] , умови їх надання, графік повернення, в тому числі кінцева дата та наявність штрафних санкцій за несвоєчасне повернення позичених коштів, оскільки договором від 15 грудня 2009 року такі умови не зазначені та на той час ще не існували. Договір від 15 грудня 2009 року, як похідний по відношенню до основного зобов`язання, укладений до виникнення кредитних відносин між [PERSON] та позивачем і не містить істотних умов договору поруки. Оскільки матеріали позовної заяви не містять доказів про те, що він є поручителем за кредитними зобов`язаннями [PERSON] згідно кредитного договору №1202 від 22 грудня 2009 року, а до позову лише додано документ поіменований як «договір поруки» від 15 грудня 2009 року, який є нікчемним, просить суд відмовити повністю в задоволенні позову про стягнення з нього суми боргу. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Тому, навіть якщо було б дотримано всі істотні умови при укладенні договору поруки, позов до нього пред`явлено все одно безпідставно, оскільки на момент звернення позивача до суду порука вже є припиненою. До суду 26.04.2021 року представником позивача Шишелою А.І. подано відповідь на відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , в якій просить задовольнити позов у повному обсязі, посилання [PERSON] про нікчемність договору поруки вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсності (т. 2 а. с. 89-90). Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 03.12.2009 року до позивача з письмовою заявою про надання пільгового кредиту в сумі 50000 грн. звернулась [PERSON] , 22.12.2009 року між ними було укладено кредитний договір №1202 та строкове зобов`язання (т. 1 а. с. 61-65). Згідно платіжних доручень від 15.10.2010 року №31, від 20.07.2011 року №100, від 19.12.2011 року №1, від 09.04.2012 року №143, від 02.07.2012 року №199 [PERSON] отримала від позивача кредитні кошти на загальну суму 50000 грн. відповідно до укладеного кредитного договору (т. 1 а. с. 141-145). В зв`язку із порушенням строків погашення заборгованості за кредитом позивач неодноразово звертався з претензійними листами до відповідачів з вимогами погашення такої заборгованості, які були їм направлені поштовим зв`язком (Т. 3 а. с. 11-23, 30 - 52). Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 03.02.2017р. у справі №378/1000/16-ц, провадження №2/378/9/17 (т. 1 а. с. 35-38), рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.04.2017р. у справі №22ц780/1989/2017 (т. 1 а. с. 39-43), постановою Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі №378/1000/16-ц, провадження №61-18333св18 (т. 1 а. с. 44-53), постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019р. у справі №378/1000/16, провадження №22-ц/824/1177/2019 (т. 1 а. с. 54-57) встановлено, що між Київським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва за селі та [PERSON] укладено кредитний договір №1202 від 22.12.2009р. терміном на 9 років, на загальну суму 50000,00 грн., строковим зобов`язанням встановлено дату початку погашення кредиту 05.07.2012р. та закінчення 30.11.2018р. погашення кредиту і відсотків за користування кредитом. Всього надано кредитних коштів в сумі 50000,00 грн.. Судовими рішеннями зобов`язано [PERSON] сплатити на користь позивача заборгованість за період з 05.07.2012р. по 04.11.2016 року в сумі 51322,81 грн., з яких: тіло кредиту - 19708,00 грн.; відсотки за користування кредитом - 2941,56 грн.; штрафні санкції у сумі 28673,25 грн.. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В копії листа позивача адресованого [PERSON] №264 від 13.08.2019 року викладено, що на виконання кредитного договору останньою сплачено кредит в сумі 13000 гривень, а саме 13.12.2013р. - 3000 грн., 17.12.2015р. - 5000 грн., 30.12.2015р. - 5000 грн.. В рамках виконання судових рішень сплачені кошти зараховані на погашення: штрафних санкцій - 28673,25 грн. (30.08.2017р. - 3000,00 грн., 02.10.2017р. - 7000,00 грн., 14.11.2017р. - 13708,00 грн., 23.04.2018р. - 4000,00 грн., 03.06.2019р. - 965,25 грн.); відсотків за користування кредитом 2941,56 грн. (30.08.2017р. - 2000,00 грн., 03.06.2019р. - 941,56 грн.), кредиту - 1593,19 грн. (03.06.2019р.). Станом на 12.08.2019р. [PERSON] не виконала судові рішення та умови Кредитного договору, строкового зобов`язання, тому заборгованість по Кредитному договору становить: 33621,84 грн. - штрафні санкції нараховані за період з 16.07.2018р. по 15.07.2019р., 3043,63 грн. - відсотки за користування кредитом нараховані з 4 кварталу 2016 року по 08.07.2019р.; 35406,81 грн. - по тілу кредиту (18114,81 грн. згідно рішення суду з урахуванням сплати 03.06.2019р. - 1593,19 грн. та 17292,00 грн. суми чергових платежів, які необхідно було сплатити згідно строкового зобов`язання починаючи з листопада 2016 року) (т. 1 а. с. 136 - 137). [PERSON] 23.04.2018 року сплатила відсотки за користування кредитом в сумі 500 грн., та за користування кредитом 3000 грн., 03.06.2019 року сплатила за користування кредитом 3000 грн., 03.06.2019 року сплатила відсотки за користування кредитом в сумі 500 грн., 01.11.2019 року сплатила по кредитному договору 1163,99 грн., 11.12.2019 року сплатила по кредитному договору 2093,68 грн., що підтверджується копією виписки (т. 1 а. с. 140); 09.08.2019 року сплатила 1593,19 грн. заборгованості за кредитним договором, що підтверджується копією виписки Державної казначейської служби України за 09.08.2019 року (т. 1 а. с. 146); 07.09.2020 року сплатила 15699 грн., що підтверджується копією виписки Державної казначейської служби України за 07.09.2020 року (т. 1 а. с. 147-148); 04.09.2020 року сплатила 1438,00 грн., що підтверджується копією виписки по рахунку АТ «Укрексімбанк» від 04.09.2020 року (т. 1 а. с. 149). Відповідно до рішення №72 від 04.02.2021 року про фактичний розрахунок відсотків за користування кредитом [PERSON] по Кредитному договору № 1202 від 22.12.2009 року (т. 1 а. с. 150) та копії фактичного розрахунку відсотків за користування кредитом (т. 1 а. с. 151-152) за період з 20.04.2017 року по 06.09.2020 року за кредитним договором нараховано відсотки у сумі 1733,26 грн.. Згідно із рішенням №73 від 04.02.2021 року про застосування фінансових санкцій за порушення позичальником умов Кредитного договору № 1202 від 22.12.2009 року (т. 1 а. с. 153) та копії розрахунку штрафних санкцій (пені) нарахованих [PERSON] (т. 1 а. с. 154) за період з 01.03.2019 року по 29.02.2020 року за кредитним договором нараховано штрафні санкції (пеню) у сумі 29530,66 грн.. Із копій виконавчого листа виданого 03.02.2017 року (т. 2 а. с. 10), постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2017 року (т. 2 а. с. 12), постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 20.09.2019 року (т. 2 а. с. 13), встановлено, що головним державним виконавцем Ставищенського районного відділу державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 94255,12 грн. та постановою вказаного виконавця звернено стягнення на доходи боржника до погашення боргу в розмірі 20247,09 грн.. Відповідно до копії довідки №31-10-0.51-6817/2-20 виданої 01.06.2020 року ГУ Держгеокадастру у Київській області (т. 2 а. с. 14) із заробітної плати [PERSON] здійснено відрахування, станом на 01.06.2020 року залишок суми боргу становить 201,19 грн.. Із копій квитанцій (т. 2 а. с. 15-23) встановлено, що [PERSON] здійснювала погашення заборгованості: 04.09.2020р. в розмірі 1438,00 грн. - сплата відсотків, 07.09.2020р. в розмірі 15699,00 грн. - погашення тіла кредиту, 03.06.2019р. в розмірі 500,00 грн. - сплата відсотків та 3000,00 грн. - погашення тіла кредиту, 23.04.2018р. в розмірі 500,00 грн. - сплата відсотків, 3000,00 грн. - погашення тіла кредиту, 500,00 грн. - сплата штрафних санкцій, 14.11.2017р. в розмірі 1000,00 грн. - погашення штрафних санкцій, 12708,00 грн. - погашення тіла кредиту, 02.10.2017р. в розмірі 5000,00 грн. - погашення тіла кредиту, 1000,00 грн. - сплата відсотків за користування кредитом, 1000,00 грн. - сплата штрафних санкцій, 30.08.2017р. в розмірі 2000,00 грн. - погашення тіла кредиту, 2000,00 грн. - сплата відсотків за користування кредитом, 1000,00 грн. - сплата штрафних санкцій. У витягах з Журналу обліку повернення кредиту та відсотків за користування ним станом на 02.04.2021 року та на 25.05.2021 року зазначено, що [PERSON] має заборгованість, яка становить: 1733,26 грн. - залишок по відсоткам за кредит, 29530,66 грн. - залишок по штрафних санкціях ( т. 2 а. с. 47, 171). Згідно копії виписки по рахунку від 17.08.2021 року [PERSON] 16.08.2021 року сплатила позивачу - 7471,67 грн., в рахунок погашення заборгованості по виконавчому провадженню (Т. 3 а. с. 10). Постановою від 13.08.2021 року виконавче провадження закінчено, в зв`язку із сплатою боргу (Т. 3 а. с. 109-110). Відповідно до копії договору поруки від 15.12.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області, [PERSON] та [PERSON] (відповідачі по справі) взяли на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями [PERSON] , що випливають із кредитного договору, укладеного між Київським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (т. 1 а. с. 67). 26.10.2009 року до позивача звернулась [PERSON] (відповідач по справі) із заявою - згодою на отримання кредиту в сумі 50000 грн. терміном на 20 років її матір`ю [PERSON] , яка посвідчена у Розкішнянській сільській раді (т. 1 а. с. 68). Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. За ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно положень частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини 2 статті 548 ЦК України недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов`язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною 1 статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини 2 статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Цивільний кодекс не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки. Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов`язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема, реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки, згідно із частиною 2 статті 553 ЦК України, порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі, а частиною 2 статті 554 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки), але згідно частини 1 статті 555 ЦК України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов`язаний повідомити про це боржника, а в разі пред`явлення до нього позову подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж, відповідно до частини 2 статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, що забезпечено порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. За частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Отже , порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника чи виконання поручителем своїх зобов`язань згідно з умовами цього договору не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 цього Кодексу про припинення поруки. Строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій щодо реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання полягає не в змісті кредитного договору, а в реально існуючих правовідносинах, які складаються з прав та обов`язків. Під час вирішення таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, якщо кредитним договором не визначено інших умов виконання основного зобов`язання, то в разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів потрібно обчислювати з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання в повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі №6-69цс11, від 5 лютого 2014 року у справі №6-152цс13, від 14 червня 2017 року у справі №6-1009цс17. В судовому засіданні встановлено, що укладення договору поруки від 15.12.2009 року передує укладенню кредитного договору від 22.12.2009 року №1202 (т. 1 а. с. 62-64, 67). В даному договорі поруки не викладено істотних умов, які мають бути зазначені в такому договорі, а саме: визначення зобов`язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема, реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя; відомості про сторони, тобто кредитора і поручителя; відомості про боржника. В розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. В п. 1 ч. 2 вказаної статті зазначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відомості про укладення з відповідачем [PERSON] договору поруки в матеріалах справи відсутні, а позивачем з цього приводу доказів до суду не надано. Судом з`ясовано, що в листопаді місяці 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1202 від 22.12.2009 року на загальну суму 94255,12 грн.. Заборгованість виникла за період з 05.07.2012 року по 04.11.2016 року. Позовні вимоги до інших відповідачів за даним позовом не заявлялись. Рішенням Ставищенського районного суду від 03.02.2017 року у задоволенні даних позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення переглянуто в апеляційному та касаційному порядку, в результаті чого з [PERSON] на користь позивача стягнуто: 51322,81 грн., з яких: тіло кредиту - 19708,00 грн.; відсотки за користування кредитом - 2941,56 грн.; штрафні санкції - 28673,25 грн. (т. 1 а. с. 35-57). 03.02.2017 року було видано виконавчий лист (т. 2 а. с. 10), відкрито виконавче провадження постановою від 20.07.2017 року (т. 2 а. с. 12), звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника постановою від 20.09.2019 року (т. 2 а. с. 13). Ухвалою Ставищенського районного суду від 10.12.2020 року позовну заяву позивача про стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] залишено без розгляду (Т. 1 а. с. 58-60). Таким чином, суд вважає, що договірні зобов`язання [PERSON] порукою в установленому законному порядку забезпечені не були, відтак відповідальність [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором №1202 від 22.12.2009 року відсутня, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. За умовами кредитного договору №1202 від 22.12.2009 року та строкового зобов`язання (т. 1 а. с. 62-65) початком погашення кредиту є 05 липня 2012 року, кінцем погашення кредиту є 30 листопада 2018 року. Звернувшись із позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в листопаді місяці 2016 року, позивач просив стягнути з відповідача лише її частину, а саме за період з 05.07.2012р. по 04.11.2016р.. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Приписами частини першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (висновки про застосування норм права, які викладені у п. п. 53, 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі N 444/9519/12). Встановлено, що відповідач [PERSON] сплатила заборгованість по тілу кредиту в межах строкового зобов`язання за: 4-й квартал 2016 року, 2017 - 2018 роки, яка складала 17292 грн., а саме 09.08.2019 року сплатила 1593,19 грн., що підтверджується копією виписки Державної казначейської служби України за 09.08.2019 року (т. 1 а. с. 146); 07.09.2020 року сплатила 15699 грн., що підтверджується копією виписки Державної казначейської служби України за 07.09.2020 року (т. 1 а. с. 147-148). Викладені факти підтверджує і позивач в позовній заяві (Т. 1 а. с. 6 - 7). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що із [PERSON] на користь позивача слід стягнути частково заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, а саме: за період з 20.04.2017 року по 30.11.2018 року в сумі 838,57 грн. згідно розрахунку (Т. 1 а. с. 7); за порушення грошового зобов`язання з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути три проценти річних у сумі 948,22 грн. за користування утримуваними грошовими коштами за період з 05.04.2017 року по 29.02.2020 року, та інфляційні збитки в сумі 2228,71 грн. за вказаний період. Поряд з цим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача заборгованості в сумі 29530,66 грн. по нарахованих штрафних санкціях (пеня) з 01.03.2019 року по 29.02.2020 року. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно платіжного доручення №401 від 04.02.2021 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 2270 грн. (Т. а. с. 1). З відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 176,89 грн.. Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2021 року (справа №159/5837/19, провадження №61-10459св20) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). В обгрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. Радецька Т.П. надала до суду копії: ордеру від 08.04.2021 року серії ЧН №101603, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката, видані Радецькій Т.П., договору №2903/21/Ц про надання правової допомоги від 29.03.2021р. укладеного між адвокатським бюро «Радецької Тетяни Петрівни» в особі керуючого адвоката Радецької Т.П. та [PERSON] на представництво інтересів останньої в суді, розрахунку №1 попередніх витрат з надання правничої допомоги від 29.03.2021 року, акту №1 приймання-передачі послуг з правової допомоги від 01.04.2021 року (Т. 2 а. с. 24-28, Т. 3 а. с. 82-83). Також в обгрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8500 грн. Радецька Т.П. надала до суду копії квитанцій та платіжних доручень, розрахунки попередніх витрат з надання правничої допомоги, акти приймання - передачі послуг з правової допомоги (Т. 3 а. с. 54-61), та в розмірі 4500 грн. (Т. 3 а. с. 90). Із системного аналізу наданих представником відповідача [PERSON] - Радецькою Т.П. документів вбачається, що зазначені розміри витрат складають загальну суму 20000 грн.. Враховуючи критерії співмірності, обгрунтованості, розумності та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial