Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

До суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності звернулась [PERSON] посилаючись на те, що відповідач -її колишній чоловік, проживаючи в будинку, що належить їй особисто на праві власності, створює неможливі умови для сумісного проживання, перешкоджає її у здійсненні права користування будинком, життя під спільним дахом стало нестерпним, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки добровільно залишити будинок він не бажає. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності посилаючись на те, що він 14.04.2000 року подарував дружині [PERSON] ? частину спірного будинку, проте до 2005 року вони разом сумісними зусиллями добудували господарські будівлі коло будинку, баню, криницю тощо, створивши комфортні умови для проживання. Тому вважає, що оскільки на даний час він не має умов для окремого проживання, у нього відсутнє нерухоме майно, в якому б можна було проживати та зважаючи на те, що він особисто приймав участь у добудовах до будинку, вимушений звернутися до суду з позовом про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частину будинку по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити, а в задоволенні зустрічного просили відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник підтримали вимоги зустрічного позову, позов [PERSON] не визнали. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] і зустрічного позову [PERSON] враховуючи наступне. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЖК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Судом встановлено, що 26 липня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Фастівського міськвиконкому зроблено актовий запис №261. 28 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління у Київській області шлюб між сторонами розірвано. Після укладання шлюбу, 10 грудня 1991 року, рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради № 265 позивачці [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] для будівництва жилого будинку. 17.08.1999 року Фастівською міською радою позивачці [PERSON] видане Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], яке зареєстроване у Фастівському БТІ 17 серпня 1999 року за [NUMBER]. Під час перебування у шлюбі, 13 квітня 2000 року відповідачеві [PERSON] було видане Свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку. 14 квітня 2000 року відповідно до Договору дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. за № 530 та зареєстрований в Фастівському МБТІ 17.04.2000 року за [NUMBER], [PERSON] подарував [PERSON] ? частину належного йому будинку з надвірними будівлями та спорудами (а.с.14). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Фастівською міською радою 26 березня 1999 року, [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,100 га за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Виконавчим комітетом Фастівської міської ради від 12 квітня 2005 року [PERSON] дозволено прибудову веранди до належного будинку та будівництво сараю. Після розлучення, яке відбулося 28.10.2014 року, позивачка стверджує, що спільне проживання з колишнім чоловіком в будинку стало нестерпним, оскільки [PERSON] чинить перешкоди у здійсненні права власності, порушуючи громадський порядок та правила співжиття. Так, 07 березня 2015 року та 13 травня 2015 року позивачка зверталась до Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області з заявами про порушення відповідачем громадського порядку та правил співжиття. Аналогічне звернення зафіксовано також 13.05.2015 року. [PERSON] вважає, що реєстрація та проживання [PERSON] у її будинку перешкоджає їй належним чином користуватися правами власника, що і стало підставою для подачі такого позову до суду. Під час розгляду даного спору, стороною позивача було запропоновану відповідачу [PERSON] вирішити спір шляхом мирного врегулювання, а саме забезпечення відповідача житлом у вигляді придбання квартири, проте згоди сторони так і не дійшли. Суд, бере до уваги, що Конституція України 1996 року у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними. Отже, закон передбачає можливість виселення особи, яка проживає разом з власником , проте лише за наявності обставин, які свідчать про системне руйнування або псування житла, системного порушення правил спільного проживання і обставин, що унеможливлюють проживання інших з ним громадян в одному будинку. На думку суду, позивачем не доведено саме систематичного порушення відповідачем правил співжиття. А тому, враховуючи вищезазначені вимоги закону та обставини, які були встановлені судом, суд дійшов висновку про те, що припинення сімейних стосунків відповідача [PERSON] з власником будинку -колишньою дружиною [PERSON] не позбавляє його (відповідача) права користування займаним приміщенням, а саме, суд вважає, що відповідач має право на проживання в будинку по [ADDRESS]. Щодо зустрічного позову [PERSON], то суд враховує наступне. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 17.08.1999 року та договору дарування (в реєстрі №530) від 14.04.2000 року (а.с.64). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] відповідно до наданих ним документальних доказів дійсно під час шлюбу з [PERSON] працював та отримував певний дохід, про що свідчать довідки про його доходи та вклади в банківських установах. Разом з цим, відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] надано суду достатньо доказів, які свідчать про утримання нею доходу необхідного для утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території. Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Показами свідків [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що вони, являючись сусідами сторін по справі, підтверджують, що дійсно під час сімейного життя у сторін по справі, здійснювались ремонтні роботи у будинку, була замінена підлога, оброблялась присадибна ділянка, було здійснено утеплення будинку, добудовано веранду та сарай. [PERSON] вдома бував не часто, бо працював моряком, а тому ці роботи замовляла [PERSON], наймала людей та оплачувала роботу. Суд, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України роз»яснив сторонам по справі права і обов»язки та попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте позивачем за зустрічним позовом клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи заявлено не було. Позивач [PERSON], не оспорюючи права власності колишньої дружини на будинок, не надав суду доказів, як б свідчили про те, що за час їх шлюбу з відповідачкою істотно збільшилась вартість будинку. На думку суду, наявність у [PERSON] фінансових ресурсів не підтверджує його матеріальної та фінансової участі в удосконаленні комфортності будинку та істотного збільшення його вартості за час шлюбу, а тому суд вважає, що зустрічний позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи все вищевикладене та оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об»єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв»язок доказів, наданих сторонами, у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного і зустрічного позовів.

Outcome: dismissed