Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

До суду надійшла позовна заява ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування вимог зазначено, що 23.06.2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту\~№ 2005/08/381, відповідно до якого позивач надав відповідачці у тимчасове користування грошові кошти в сумі 12000 доларів США з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1. Договору кредиту, зі сплатою 12,0% річних та з наступним порядком погашення суми заборгованості: з липня 2005 року по травень 2012 року щомісячно рівними частками по 143 дол. США, в червні 2012 року\~131 дол. США, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 22 червня 2012 року. 23.06.2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 03-24/046. Свої зобовязання [PERSON] не виконала і станом на 13.01.2015р. загальна сума заборгованості її перед банком становить 225444,41 грн., згідно розрахунку заборгованості. У звязку з цим, представник позивача просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Договором кредиту № 2005/08/381 від 23.06.2005 р. у розмірі 225444,41 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник [PERSON] позовні вимоги не визнала і просила відмовити в їх задоволенні за необґрунтованістю. [PERSON] у судове засідання не явилася, надала заяву в якій просила застосувати позовну давність до вимог позивача та розгляд справи просила провести в її відсутність (а.с.110). Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що 23.06.2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту\~№ 2005/08/381, відповідно до якого позивач надав відповідачці у тимчасове користування грошові кошти в сумі 12000 доларів США з графіком повернення кредиту, передбаченим пунктом 1.1. Договору кредиту, зі сплатою 12,0% річних та з наступним порядком погашення суми заборгованості: з липня 2005 року по травень 2012 року щомісячно рівними частками по 143 дол. США, в червні 2012 року\~131 дол. США, з кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 22 червня 2012 року. 23.06.2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 03-24/046. В судовому засіданні представник позивача підтвердила, що остання виплата була здійснена у 2008 р., згідно наданим розрахункам. Жодних доказів в підтвердження надсилання вимоги до [PERSON] банком не надано, позов вперше був наданий до суду у червні 2015р., отже позивачем пропущений строк позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з п. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Станом на 13.01.2015р. загальна сума заборгованості [PERSON] перед банком становить 225444,41 грн., згідно розрахунку заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Отже, штраф та пеня є різновидами неустойки. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно зі ст. 10 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згiдно ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється niсля закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За змістом норм ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право i кореспондуючий-йому обов'язок перестають існувати. Представник позивача не надав суду жодного доказу про направлення поручителю вимоги про сплату боргу. Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. 3 огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14. Частиною 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Натомiсть, із Договору поруки від 23 червня 2005 року № 03-24/046 вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржниками своїх зобов'язань перед банком за кредитними договорами не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки сynеречить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо не задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed