Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про розподіл спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні власністю до відповідача [PERSON], згідно якого просить визнати за нею та відповідачем право власності на ? частину домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), розташованого по вул. Жовтнева, 30 в сел. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.8 кв.м., та на ? частину земельної ділянки площею 0.1500 га, кадастровий номер 1221055800:03:003:0062, розташовану за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Усунути перешкоди у користуванні нею спірним домоволодінням шляхом вселення її до даного домоволодіння та зобов'язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні даним нерухомим майном та надання їй ключів від будинку, посилаючись на наступне:вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з 04.10.2007 року по 25.05.2016 року. В період шлюбу в них народився син - [PERSON] [INFO]. На підставі договору довічного утримання № 1391, посвідченого Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою 09.06.2015 року, укладеного між відчужувачем [PERSON] та набувачем [PERSON], останньому була передана у власність земельна ділянка площею 0.15 га, кадастровий номер 1221055800:0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також житловий будинок загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.6 кв.м., розташований за тією ж адресою. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер :21922265 від 09.06.2015 року, Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою була здійснена державна реєстрація вищевказаних земельної ділянки та житлового будинку. Відповідно до умов договору довічного утримання набувач зобов'язувався забезпечувати відчужувача утриманням та довічним доглядом, при цьому довічне утримання ( догляд) визначався у вигляді забезпечення його житлом шляхом збереження правка довічного проживання у відчужуваному будинку, забезпечення належним медичним обслуговуванням, забезпечення необхідним одягом, взуттям, забезпечення продуктами харчування, забезпеченням щоденного харчування, прання одежі. Всі умови договору виконувались належним чином, при цьому і нею особисто, оскільки вона сама купувала ліки та давала їх відчужувачу відповідно до способу їх застосування. Особисто вона купувала продукти харчування, готувала їжу та тричі на день годувала відчужувача. Вона доглядала за [PERSON], прала його речі, слідкувала за ним, щоб він був чисто вдягнений та не відчував потреби ні в чому. Договір довічного утримання не розривався, оскільки його умови виконувались належним чином. 27.04.2016 року [PERSON], помер. Вона особисто приймала участь у його похованні. Оскільки відчужувач за договором довічного утримання помер, то договір та всі визначені ним обмеження вважаються припиненими відповідно до ст. 754 ЦК України. В зв'язку з тим, що набувачем за договором виступав відповідач, то право власності на вищевказану земельну ділянку та житловий будинок, які були предметом договору довічного утримання зареєстровані за відповідачем незважаючи на те, що фактично співвласником нерухомого майна є також і вона. Але в жодному правоустановлюючому документі її право власності на нерухомість не зафіксоване, що утворює для неї складності у здійсненні повноважень власника, так як не всі громадяни та посадові особи розуміють те, що вона співвласник даного майна. Відповідач взагалі не визнає будь-якого її права на дане майно. В тому числі і право користування ним, що виражається у тому, що він утримує у себе ключі від будинку, не дозволяє їй навіть входити у двір, не кажучи вже про те, щоб увійти у будинок, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. При цьому пояснив, що з 29.11.2015 року позивачка з ним не проживала, що встановлено в рішенні Верхньодніпровського районного суду про розірвання шлюбу. З цього часу між ними остаточно припинені сімейні відносини. Перед припиненням спільного проживання відповідачка скандалила. Часто не з'являлась додому. Вдома ніякої роботи не робила. За покійним [PERSON], позивачка не доглядала. Догляд за дядьком здійснював особисто він та його родичі. А позивачка навіть в цей час подала позов про стягнення з нього аліментів на дитину та при розгляді справи заперечувала про те, що [PERSON]С,. перебуває на його утриманні. Коли дядько помер, то позивачка приїхала лише тоді, коли його «одпівали». Ніякої допомоги на поховання дядька не надала. Пообідала та поїхала геть. При цьому навіть поводила себе зухвало, дававши гостям нюхати парфуми. Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступними підставами. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04.10.2007 року, що підтверджується, копією свідоцтва про шлюб 25.05.2016 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією рішення Верхньодніпровського районного суду від 25.05.2016 року. В період шлюбу в сторін народився син - [PERSON]? [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини. Під час перебування у шлюбі сторони за договором довічного утримання від 09.06.2015 року набули у власність земельну ділянку площею 0.15 га, кадастровий номер 1221055800:0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також житловий будинок загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.6 кв.м., розташований за тією ж адресою. Договір довічного утримання був укладений між [PERSON], відчужувачем та відповідачем [PERSON]М,. набувачем. Відповідно до умов договору довічного утримання набувач зобов'язувався забезпечувати відчужувача утриманням та довічним доглядом, при цьому довічне утримання ( догляд) визначався у вигляді забезпечення його житлом шляхом збереження правка довічного проживання у відчужуваному будинку, забезпечення належним медичним обслуговуванням, забезпечення необхідним одягом, взуттям, забезпечення продуктами харчування, забезпеченням щоденного харчування, прання одежі. 27.04.2016 року Ве6рещак В.С.. помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Тому всі обмеження за даним договором припинили свою чинність та у [PERSON]М,. виникло право власності на дане домоволодіння в повному об'ємі. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку доходу. Виходячи звищевикладеного, судом встановлено, що будинок та земельна ділянка була набута сторонами в період перебування їх у шлюбі, так як станом на 09.06.2015 року сторони продовжували перебувати у шлюбі та з пояснень позивачки встановлено, що вона надавала в нотаріуса згоду на укладення даного договору. Відповідно до пп.2 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так як нерухоме майно набуте сторонами на підставі договору довічного утримання то воно не відноситься до особистої власності набувача, а саме відповідача [PERSON], так як придбання майна на підставі договору довічного утримання, відповідно до ст. 57 СК України не створює режим особистої власності на майно, набуте за даним договором. Відповідно, земельна ділянка площею 0.15 га, кадастровий номер 1221055800:0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також житловий будинок загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.6 кв.м., розташований за тією ж адресою, набуті за договором довічного утримання перейшли у спільну сумісну власність подружжя [PERSON]. Заперечуючи право позивачки на вищезазначене майно відповідач посилається на те, що позивачка умови договору довічного утримання не виконувала, за його померлим дядьком не доглядала, тому права на дане майно не має. Для з'ясування даних обставин судом буди допитані свідки за клопотанням сторін. З пояснень свідків судом встановлено наступне. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що сторони проживали разом. З осені 2015 року позивачка [PERSON], з [PERSON]М,. вже не проживала. За [PERSON]С,. доглядав [PERSON] Проте даний догляд був неякісний. Так, одного разу покійний [PERSON], запросив її зайти до нього додому та подивитись як він живе. В будинку було брудно. Помийні відра не винесені. Сам дід був брудний. [PERSON], за [PERSON]. не доглядала та участі в його похованні не приймала. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що сторони проживали разом. Також йому відомо, що був укладений договір довічного утримання [PERSON] [PERSON]. та [PERSON], проживали разом приблизно до жовтня-листопада 2015 року. Потім [PERSON], зникла. Також він був свідком того, що перед зникненням позивачки, сторони часто скандалили. За [PERSON]С,. доглядав лише [PERSON], він вранці та увечері ходив до нього. Дід був доглянутий. Побритий. Більшість роботи по дому [PERSON], виконував сам. Також він чув, що між подружжям [PERSON] був скандал вже після припинення ними спільного проживання. Як йому па пояснила [PERSON], [PERSON]М,. не пускав її до будинку, а вона хотіла забрати свої речі. Свідок [PERSON]М,. в судому засіданні пояснила, що десь наприкінці листопада 2015 року вона побачила, що ні [PERSON], ні сина сторін Міші немає. Вона запитала [PERSON]М,. де його дружина та син, на що він відповів, що [PERSON] пішла від нього. Вона двічі бачила, що [PERSON], приїздила в Новомиколаївку. А саме взимку 2015 року та на весні наступного року. За дідом доглядали [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що сторони були сім'єю. За д. Вовою доглядали обоє. При цьому цей догляд здійснювався не лише після укладання договору довічного утримання, а й раніше. Більшість доглядала за [PERSON], позивачка, так як вона жінка, то робила всю жіночу роботу. Вона була свідком того, що [PERSON], носила їжу дядькові. Часто, коли вона приходила відвідати дядька, то заставала там [PERSON], яка поралась по будинку. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він є сином [PERSON], та проживав разом з мамою та [PERSON], в одному будинку в сел. Новомиколаївка. За д. Вовою доглядали і його мати і д. Саша. Його мати доглядала навіть більше. Лише коли мати була на роботі то їжу д. Вові носили або він або д. Саша Верещак. Оцінюючи докази свідків, суд приходить до висновку, що хоч ці свідчення на перший погляд і відрізняються одне від одного, але мають і спільне. Так і свідки, які допитувались зі сторони відповідача, так і свідки, які допитувались зі сторони позивача, підтверджують, що сторони були сім'єю та проживали разом. При цьому свідки зі сторони позивачки акцентують увагу на тому, що при спільному проживання сторони доглядали до [PERSON], разом в період спільного проживання та замовчують факт того, хто здійснював догляд після припинення проживання сторін. Навпаки, свідки, допитані зі сторони відповідача, акцентують увагу суду на тому, що після припинення спільного проживання, догляд за [PERSON], здійснював лише [PERSON], і замовчують той факт того, хто здійснював такий догляд під час спільного проживання сторін. Таким чином суд приходить до висновку, що показання, надані суду свідками підтверджують і ті пояснення, які надані самими сторонами та факти, що визнаються ними. Так ні позивач ні відповідач не заперечують той факт, що після припинення ними спільного проживання догляд за [PERSON]С,. здійснював лише [PERSON], - відповідач, і цей факт суд вважає встановленим, так як доказів на спростування цього факту позивачем не надано. В період спільного проживання догляд за [PERSON]С,. здійснювали сторони спільно, до цього висновку суд приходить з тих підстав, що сторони проживали спільно, вели спільне господарство, таким чином разом здійснювали догляд і за [PERSON]С,. і навіть, якщо припустити той факт, що до [PERSON], ходив лише [PERSON]М,. відповідач, то доказів того, що в цей період він сам готував їжу, прав, прибирав, суду не надав, що свідчить про те, що цю роботу виконувала і позивач. В свою чергу свідок [PERSON], пояснила, що її [PERSON]С,. запрошував подивитись як він живе і вона побачила, що в будинку останнього було брудно та сам [PERSON], був брудний. При цьому свідок пояснювала, що це було після припинення спільного проживання сторін. І якщо раніше [PERSON], на дану обставину не скаржився, суд приходить до висновку, що під час спільного проживання сторін, ситуація була зовсім іншою. Тому враховуючи, що з моменту укладення договору довічного утримання і до припинення сторонами спільного проживання. Та з часу припинення сторонами спільного проживання та до смерті [PERSON], пройшли майже однакові проміжки часу, суд приходить до висновку, що сторони в період спільного проживання разом здійснювали догляд [PERSON] З часу роздільного проживання сторін до смерті [PERSON]. пройшов незначний період часу, що на думку суду не може вплинути на режим спільної сумісної власності на майно, яке набуте сторонами за договором довічного утримання, особливо враховуючи ту обставину, що на час смерті відчужувача за договором довічного утримання сторони продовжували перебувати в зареєстрованому шлюбі. Посилання відповідача на те, що позивач, при вирішенні питання про стягнення з нього аліментів на утримання сина посилалась на те, що вона має маленьку заробітну плату і тому не могла утримувати [PERSON], суд вважає безпідставним та таким, що не спростовують неможливість надання позивачкою догляду за [PERSON], та не впливають на виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно, виходячи з наступного. Так, з позовом про стягнення аліментів позивач [PERSON], звернулась до відповідача в лютому 2016 року, що вбачається з рішення Верхньодніпровського районного суду від 25.04.2016 року. Так як саме за даної дати стягнені аліменти на утримання дитини. Відповідно в цей час сторони проживали окремо, син перебував на утриманні лише позивачки, тому отримуваних нею коштів могло бути недостатньо для утримання дитини, так як батько матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. А в період укладення договору довічного утримання і по листопад місяць 2015 року сторони проживали разом, мали спільний бюджет. Який ними і використовувався спільно. В тому числі і для виконання обов'язків за договором довічного утримання. Так як відповідачем не доведено іншого. Крім того договір довічного утримання передбачав надання такого утримання не в грошовому виразі, а в наданні житла, купівлі ліків, забезпечення їжею тощо, що могло надаватись позивачкою навіть при дуже малій заробітній платі. Надані відповідачем довідки та акти депутатів селищної ради про те, що відповідач особисто доглядав за [PERSON], суд оцінює критично, так як дані акти всі складені після того, як сторони припинили спільне проживання: в грудні 2015 року та в 2016 році. Крім того в самих актах зазначається, що лише з 29.11.2016 року відповідач сам доглядав за [PERSON], а позивач з цього часу участі в догляді не приймала. Дана обставина вже оцінювалась судом, виходячи з інших доказів, так визнана такою, що не спростовує наявність спільної сумісної власності на майно сторін, яке виникло в результаті укладення договору довічного утримання. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю сторін підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або шлюбним договором в період перебування шлюбу. Суд вважає, що кожна із сторін, як колишнє подружжя, має право власності на ? частину майна набутого за час шлюбу, в даному випадку виходячи із позовних вимог це право власності на ? частину земельної ділянки площею 0.15 га, кадастровий номер 1221055800:0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також на ? частину житлового будинку загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.6 кв.м., розташований за тією ж адресою Так як позивач просить визнати за нею право на ? частину спірного домоволодіння та земельної ділянки (тобто на ідеальну частку) в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя і не ставить вимоги про виділення її частки в цьому майні в натурі, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному об'ємі. При цьому визнаючи право власності на ідеальну частку за позивачем суд вважає за необхідне визнати і за відповідачам його право на ідеальну частку в спірному домоволодінні та на земельну ділянку в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя . Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні позивачкою спірним домоволодінням шляхом вселення її до даного домоволодіння та зобов'язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні даним нерухомим майном та надання їй ключів від будинку на думку суду підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України - Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦК України, - Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні нею майном, на яке судом визнане за нею право власності, а саме: ? частиною земельної ділянки площею 0.15 га, кадастровий номер 1221055800:0:03:0062, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також ? частиною житлового будинку загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.6 кв.м., розташований за тією ж адресою. Таке перешкоджання викликане перш за все не визнанням за позивакою права власності на дане майно, як на спільне сумісне майно. Крім того всі допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що вони були свідками того, що між сторонами був вчинений скандал з приводу наміру позивачки зайти до будинку та забрати належне їй майно. Даний скандал мав наслідком звернення до правоохоронних органів. З висновку за результатами розгляду звернення гр. [PERSON], від 09.06.2016 року правоохоронними органами встановлено, що 1.05.2016 року [PERSON], приїхала за адресою: сел. Новомиколаївка вул. Октябрська, 30-А, так як хотіла забрати свої речі. [PERSON],не був згодний з тим, щоб [PERSON], забрала свої речі. [PERSON]М,. вдома не було, а до позивачки вийшла незнайома їй жінка та не пустила її до двору. Тоді [PERSON]. зайшла до двору зі сторони городу, відкрила належний відповідачу автомобіль, викидала з нього речі та пошкрябала автомобіль. Таким чином виходячи з того, що за позивачкою взнається право власності на ? частину домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), розташованого по вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, загальною площею 64.6 кв.м., житловою площею 48.8 кв.м., та на ? частину земельної ділянки площею 0.1500 га, кадастровий номер 1221055800:03:003:0062, розташовану за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Позивач має право на безперешкодне володіння та користування цим майном. А виходячи з того, що між сторонами склались такі відносини, які перешкоджають в реалізації цього права позивачці зі сторони відповідача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні та володінні належними їй ? частинами домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел.. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, надавши ключі від будинку за даною адресою. В задоволенні позовних вимог щодо вселення позивачки в будинок, розташований за адресою: вул. Жовтнева, 30 в сел. Новомиколаївка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, суд вважає за можливе відмовити. Так як судом встановлено, що позивач сама припинила проживання в будинку, який належить позивачу. З її пояснень в судовому засіданні встановлено, що вона не має наміру проживати в спірному будинку. Крім того, суду не надано доказів того, що позивачці чиняться перешкоди саме у проживанні у визнаній за нею частині спірного домоволодіння. Доказів того, що позивач намагалась вселитись до домоволодіння. Набуте в тому числі інею за договром довічного утримання, суду не надано. Тому на думку суду, дані вимоги позивачки є передчасними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача [PERSON]., на користь позивачки [PERSON], підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 732 грн., 06 коп., виходячи з наступного розрахунку. Позивачем заявлені позовні вимоги майнового та немайнового характеру. Ціна позову відповідно до наданої суду копії договору довічного утримання складатиметься із загальної вартості домоволодіння та земельної ділянки та судового збору за позовними вимогами немайнового характеру, а саме: 113353 грн. + 32505 грн. + 551.2 грн. =146409.2 грн. Позивачем при поданні позову сплачено 1250 грн. Так як спільне сумісне майно розподілене між сторонами в рівних частинах, та з того, що позовні вимоги задоволені частково, то позивачу підлягає відшкодуванню 732 грн. 06 коп. Крім того, виходячи з ціни позову з відповідача на користь держави підлягає відшкодуванню 214 грн. 09 коп., сума недоплаченого судового збору. На основі ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України,

Outcome: partial