Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Заступник прокурора Харківської області, в інтересах держави в особі: головного управління Держземагенства у Харківській області звернувся до суду з позовом до [PERSON], ТОВ «Ринок сільськогосподарської продукції «Лелека», третя особа: реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області, в якому просив визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 2 га, яка розташована на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району (за межами населеного пункту), виданий 06.03.2012 року [PERSON];визнати недійсним запис у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № [NUMBER] щодо державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку;зобов'язати TOB «Ринок сільськогосподарської продукції «Лелека» звільнити, привести у придатний для використання стан та повернути Головному управлінню Держземагентства у Харківській області земельну ділянку площею 2 га, яка розташована на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (за межами населеного пункту), для ведення особистого селянського господарства. Прокурор Дергачівського району Харківської області подав заяву про забезпечення позову, в якій просить в порядку забезпечення позову накласти арешт на земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану на території Малоданилівської селищної радиДергачівського району Харківської області за межами населеного пунктута заборонити ТОВ «Ринок сільськогосподарської продукції «Лелека» та будь-яким іншим, у тому числі юридичним, особам використовувати земельну ділянку площею 2 га (кадастровий номер [NUMBER]), розташовану на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області за межами населеного пункту. Заява представника прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. Відповідно до ст.1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ст.151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі в разі задоволення позову. Забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо. Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснив судам, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Згідно ч.3 ст.152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суддя вважає, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, але не співмірною із заявленими вимогами. В зв'язку з цим суддя дійшов до висновку про забезпечення позову шляхом заборони відчуження земельної ділянки. Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї Постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснив судам, що питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд у судовому засіданні (залежно від стадії розгляду справи) в день надходження заяви.

Outcome: partial