Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про зміну формулювання звільнення, стягнення моральної шкоди до відповідача ПП «ДААС» в особі директора [PERSON]І згідно уточненої позовної заяви просить поновити їй строк звернення з позовом до суду, визнати формулювання причин її звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України невірною, змінити формулювання її звільнення вказавши формулювання звільнення за власним бажанням, стягнути з відповідача її заробітну плату за період часу з 10.08.2015 року по день внесення в трудову книжку запису формулювання звільнення за власним бажанням, стягнути з відповідача на її корить 5000 грн., на відшкодування спричиненої моральної шкоди та понесені судові витрати, посилаючись на наступне: вона працювала у відповідача на посаді бухгалтера ПП «ДААС» з 06.05.2015 року. Наказом № 8-к від 10.08.2015 року вона була звільнена з посади за п. 2 ст. 40 КЗпП України ( за невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі в наслідок недостатньої кваліфікації) В процесі її трудової діяльності на посаді бухгалтера ПП «ДААС між нею та відповідачем склались деякі неприязнені відносини, пов»язані з грубим ставленням відповідача до неї і його вимогами, які не завжди відповідали закону і трудовому договору. Тому вона змушена була подати 16.06.2015 року на ім»я відповідача письмову заяву про звільнення її з роботи з ПП «ДААС» відповідно до ч.1 п.1 ст. 36 КЗпП України. Її заява не була розглянута в установлені законом строки і не було прийняте відповідне рішення. Замість цього тільки 10.08.2015 року відповідачем був виданий наказ № 8-К про її звільнення з посади бухгалтера за п. 2 ст. 40 КЗпП України ( за невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі в наслідок недостатньої кваліфікації). Вона не згодна із звільненням за даною підставою оскільки у відповідача немає даних про її невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Так як вона завжди працювала сумлінно та професійно, до дисциплінарної відповідальності ніколи не притягувалась. Діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, так як із записом про звільнення її за даною підставою їй дуже важко було знайти роботу. Таке формулювання причини звільнення перешкоджало її працевлаштуванню і вона змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та позичати гроші у знайомих , що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному об»ємі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідача директор ПП «ДААС» [PERSON]І,, проти задоволення позовних вимог заперечував, при цьому пояснив, що 06.05.2015 року він дійсно прийняв на роботу позивачку по рекомендації її матері, яка до того працювала на його підприємстві і яка обіцяла допомогу доньці в роботі у випадку потреби, або якщо у неї щось не виходитеме. Якихось особливих вимог він до позивачки не ставив, навпаки йшов їй на зустріч, дозволяючи приходити на роботу пізніше, чи йти з роботи раніше у випадку потреби. Позивачку за час її роботи він бачив всього 3-4 рази, тому неприязнених відносин у нього з нею не огло бути. Позивачка не пропрацювавши на його підприємстві навіть місяця почала говорити про звільнення, при цьому вимагала звільнити її за згодою сторін. Що ним розцінюється як те, що позивач хотіла стати на облік в Центр зайнятості, отримувати допомогу по безробіттю та нічого не роботи. З 20-х чисел липня позивачка взагалі перестала виходити на роботу. В серпні місяці він повернувся із-за кордону в Україну і заступник директора [PERSON], йому доповіла про цю ситуацію. На що він попрохав позивачку вийти на роботу, оформити всі необхідні документи на продовження кредиту, а також передати документи, паролі, ключі, тобто все, що необхідне для роботи бухгалтера, так як частково все це було у позивачки вдома і він обіцяв звільнити її за власним бажанням. Але позивачка не прийшла на роботу, не виконала його вказівки, не передала паролі, ключі та документи, що призвело до неможливості роботи бухгалтерії, та в результаті чого на підприємство було накладено штрафні санкції. Тому він і звільнив її за даною підставою, щоб позивачка не спричиняла шкоду іншим роботодавцям. Крім того позивачка забрала свою трудову книжку і принесла її з дому вже з печаткою підприємства для того, щоб він вніс в неї запис, що на його думку також характеризує її як несумлінного працівника, так як позивач не мала права цього робити. Заступником директора були складені акти про порушення позивачкою трудової дисципліни, наказів про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності він не видавав. Вважає, що він міг звільнити позивачку лише за даною підставою так як ніякої заяви про звільнення позивачка не подавала, а навпаки відмовлялась виконувати свої посадові обов»язки. Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідка, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступними підставами: судом встановлено, що позивач [PERSON], 06.05.2015 року відповідно до наказу № 6-К від 06.05.2015 року була прийнята на роботу бухгалтером ПП «ДААС», що підтверджується заявою позивачки та копією наказу про прийняття на роботу. 10.08.2015 року відповідно до наказу № 8-к від 10.08.2015 року позивач була звільнена з посади бухгалтера ПП «ДААС» за п. 2 ст. 40 КЗпП України (за невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі), що підтверджується копією наказу про звільнення та записом в трудовій книжці. Позивач вважає таке звільнення неправильним, так як в червні місяці 2015 року вона подавала заяву про звільнення її з займаної посади за ч. 1 п. 1 ст. 36 КЗпП України ( за згодою сторін), але у неї заява прийнята не була, роботодавець її не звільнив за її заявою, а натомість без її відома видав наказ про звільнення її за п. 2 ст. 40 КЗпП України . Відповідно до пп. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або в виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров»я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Оцінюючи надані суду докази суд не вбачає підстав для звільнення позивачки за підставами невідповідності працівника займаній посаді або в виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Так як, по - перше, відповідач не довів суду в чому полягала невідповідність позивачки займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації. Так, в судовому засіданні досліджений диплом позивачки, відповідно до якого [PERSON], закінчила у 2004 році Дніпропетровський державний аграрний університет і отримала повну вищу освіту за спеціальністю « Облік і аудит» та здобула кваліфікацію спеціаліст з обліку та аудиту. З трудової книжки позивачки вбачається, що вона з 2004 року по 2014 рік працювала на різних підприємствах та організаціях на посаді бухгалтера, головного бухгалтера. Підставами звільнення її було: власне бажання, згода сторін, припинення роботи підприємства, але не недостатня кваліфікація позивачки чи її винна поведінка. Крім того в судовому засіданні відповідач так і не зміг пояснити в чому полягала невідповідність позивачки займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації та на підставі чого було ним прийняте таке рішення. Посилання відповідача на те, що позивач не виходила на роботу, відмовилась виконувати свої обов»язки, не передала необхідні документи, ключі, паролі не є підставою для звільнення позивачки за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Так як для звільнення за цією підставою важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обов»язків було наслідком саме недостатньої кваліфікації, яка свідчить про відсутність вини працівника у неналежному виконанні обов»язків і не може бути підставою для його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Обставини, що свідчать про вину працівника, не можуть приводитись як аргумент, обгрунтовуючий необхідність звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Так як при наявності доказів неналежного винного виконання працівником трудових обов»язків, працівник має бути притягнений до дисциплінарної відповідальності і навіть до звільнення з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Надані відповідачем акти № 1 та № 2 не є доказом притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. Так як дані акти можуть лише оцінюватись як доказ наявності підстав для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. В судовому засіданні відповідач підтвердив, що наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачки не виносилось. Виходячи з вищевикладеного підстави для звільнення позивачки п. 2 ст. 40 КЗпП України судом не встановлені. Відповідно суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки в частині визнання формулювання її звільнення з посади бухгалтера ПП «ДААС» за п. 2 ст. 40 КЗпП України - за невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров»я, які перешкоджають продовженню даної роботи неправильним. Доводи, наведені відповідачем, могли бути підставою для звільнення позивачки за ч. 3 , ч. 4 ст. 40 КЗпП України, при дотриманні належного оформлення винної поведінки позивачки та дотримання порядку її звільнення. Також суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки щодо зміни формулювання її звільнення з п.2 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням - ч. 1 ст. 38 КЗПП України виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов»язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на статтю, пункт закону. В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона подавала заяву роботодавцю про звільнення її за згодою сторін, але така заява в неї не була прийнята. Відповідач заперечує подання позивачкою такої заяви. Хоч в своїх поясненнях не одноразово наголошував на тому, що невдовзі після прийняття на роботу, позивач неодноразово висловлювала своє бажання про звільнення і при цьому просила звільнити її за згодою сторін. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON]Ж,. заперечувала подання позивачкою заяви про звільнення за згодою сторін. Натомість вказувала на нерадивість позивачки щодо виконання своїх посадових обов»язків. Самовільне залишення роботи, відмову передати документи новому працівникові. Постійне посилання позивачки на те, що вона бажає звільнитись. Таким чином, хоч відповідач та свідок і заперечують подання позивачкою заяви про звільнення, але в своїх поясненнях підтверджують наявність у позивачки бажання звільнитись з роботи за власною ініціативою. Таке бажання позивачки підтверджується і наданими відповідачем актами: № 1 від 05.08.2015 року та № 2 від 06.08.2015 року, в яких чітко зазначається, що позивачка не бажає більше працювати та має намір звільнитись за згодою сторін. Тобто про такий намір позивачки було відомо і відповідачеві і свідкові [PERSON], і якщо роботодавець не приймав рішення про звільнення позивачки за прогули чи за систематичне невиконання трудових обов»язків, то при відсутності заяви позивачки на звільнення повинен був запропонувати написати їй таку заяву. Виходячи з вищевикладеного суд вважає за можливе змінити формулювання причин звільнення [PERSON], з посади бухгалтера приватного підприємства «ДААС» з п. 2 ст. 40 КЗпП України на звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. так як сторони хоч і посилаються на бажання позивачки звільнитись за згодою сторін, але суд не має можливості вказати таку причину звільнення так як, доказів подання позивачкою заяви про звільнення за згодою сторін не надано. Крім того, згода сторін передбачає саме домовленість сторін про припинення трудового договору, а з позиції сторін спору вбачається, що така згода між ними відсутня. В свою чергу суд не є стороною укладеного між сторонами трудового договору, тому не має можливості змінювати формулювання звільнення за такою підставою. Вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача її заробітної плати з 10.08.2015 року по день внесення в її трудову книжку запису формулювання звільнення за власним бажанням на думку суду задоволенню не підлягають виходячи з на ступного. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 цієї статі. З аналізу даної правової норми вбачається, що виплата середнього заробітку працівнику можлива лише у випадку, коли формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Позивачем не надано доказів про те, що зазначена в її трудовій книжці формулювання причини звільнення перешкоджало її працевлаштуванню. З пояснень позивачки встановлено, що вона була схвильована її звільненням за п.2 ст. 40 КЗпП України і тому пошуками роботи не займалась, так як морально переживала з цього приводу. До організацій, установ та підприємств з проханням працевлаштування за даний період вона не зверталась та відмов у працевлаштуванні в взя»зку з записом в її трудовій книжці не отримувала, тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку позивачки за період вказаний в позовній заяві. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди суд вважає такими, що підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року \~визначено, що невиплата належних працівнику грошових сум є порушенням прав працівника у сфері трудових відносин. Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України \~встановлено обов`язковість рішень Верховного Суду України, прийнятих за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах для всіх судів України. \~Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 Кодексу законів про працю України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 Кодексу законі про працю України. Суд вважає, що неправильне формулювання причини звільнення позивача призвело до порушення прав позивача з боку роботодавця та до наявності моральних страждань позивача, втрати нею нормальних життєвих зв»язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її сім»ї. Відповідно суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування спричиненої моральної шкоди 500 грн., особливо враховуючи той факт, що позивачка є матір»ю двох дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. А також суд враховує тривалість таких страждань та їх глибину. Позивач в своїй позовній заяві посилається на пропуск строку позовної даності та просить його поновити. Проте судом встановлено, що позовна заява подана позивачкою в межах строку позовної давності за наступними підставами. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернулась до суду з позовом про зміну формулювання звільнення та з іншими вимогами, пов»язаними з неправильним формулюванням її звільнення, а не з позовом про поновлення на роботі. Тому на даний спір поширюється тримісячний строк позовної давності. Так як спір про звільнення це спір про поновлення на роботі. Як вбачається з наданих суду документів позивачка була звільнена 10.08.2015 року, в той же день вона отримала трудову крижку, що підтверджується її підписом в журналі видачі трудових книжок. таким чином перебіг строку позовної давності розпочався з 11.08.2015 року. Позовна заява подана позивачем до суду 13.10.2015 року, що підтверджується датою реєстрації вхідної кореспонденції. Тобто позивач звернулась до суду в межах тримісячного строку позовної давності. Тому питання про поновлення строку позовної давності судом не розглядається та не вирішується. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору та за надання правової допомоги підлягають відшкодуванню частково, так як позовні вимоги позивачки задоволені частково. Суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору - 700 грн., та 1500 грн., за надання правової допомоги .

Outcome: partial