Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

До Токмацького районного суду Запорізької області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 19.06.2014 розірвано. Відповідач є батьком дитини [PERSON], [INFO]. З 2014 року дитина проживає разом з позивачем. Весь цей час дитина перебуває на її повному утриманні. Відповідач грошей на потреби доньки не дає. Відповідач своїх батьківських обов'язків, зокрема обов'язку виховувати та утримувати дитину до досягнення повноліття, не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на його виконання. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх обов'язків, позивачка не чинила. Зокрема, неодноразово пропонувала йому спілкуватися з дитиною, купувати одяг і харчі, брати іншу участь у вихованні та утриманні дитини. Але цього робити він не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідач зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров'я дитини, не дбає про її інтереси. Крім того, періодично доводиться купувати ліки. Добровільно відповідач коштів на утримання дитини не надає. Позивач та її представник під час розгляду справи по суті позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач на розгляд справи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи в судовому засіданні повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO], не заперечує. Представник третьої особи Шиян Н.В. під час проведення підготовчого засідання 08.01.2019 просила задовольнити позов на позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. За встановлених обставин, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення учасників, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з 13.03.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 19.06.2014 розірвано. [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.07.2012. На підставі судового наказу Заводського районного суду м.Запоріжжя від 03.05.2018 з відповідача на користь позивача стягуються в примусовому порядку аліменти на утримання [PERSON], [INFO]. 02.10.2018 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02.10.2018. 19.06.2018 відповідач зареєстрував шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінив прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.06.2018. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 01.10.2018 №01-16/793, довідки Запорізької гімназії №46 ЗМР від 28.09.2018 №384, довідки ДНЗ №256 «Пролісок» від 02.10.2018, довідки КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 28.02.2018 №01-16/75, вихованням, фізичним і духовним розвитком малолітньої [PERSON], [INFO],її навчання, займається тільки позивач. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16, 18 постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, при розгляді справ за позовами про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених ст.164 СК України, особа, яка подала такий позов, повинна довести, що батько (мати) ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В свою чергу батько (мати) повинен довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов'язки. В судовому засіданні встановлено, що позивач у справі є батьком, а відповідач у справі є матір'ю неповнолітньої дитини - [PERSON]. Згідно з актом обстеження умов проживання від 27 листопада 2018 року, виданого відділом по Заводському районуслужби у справах дітей Запорізької міської ради, дитина забезпечена всім необхідним. Згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 04.01.2019, наданого органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Комісія з питань захисту дитини, прийняли колегіальне рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.8 та ч.9 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої із заявою Верховною Радою України Законом № 69-У від 03.08.2006 передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи він має достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності. Частиною 2 ст.27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 151 СК України, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» надає батькам переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і одночасно зобов'язує повністю бути відповідальним за виховання дітей, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання. Стаття 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав судом, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. З огляду на встановлення судом ухилення відповідача від обов'язку утримання та виховання доньки, визнання відповідачем позову, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його дитини, буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, а тому вважає необхідним позов задовольнити. Суд вважає необхідним роз'яснити відповідачу у справі про його право, відповідно до ст.ст.168, 169 СК України, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного та

Outcome: approved