Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

До Харківського районного суду Харківської області звернулося Повне товариство «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова», правонаступником якого являється Повне товариство «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення із квартири розташованої за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин вул. Технологічна, 9. Під час судового розгляду, відповідно до ст. 34 ч. 1 ЦПК України, до суду звернулась із позовом третя особа що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області заборонити [PERSON], [PERSON], [PERSON] вселятися в квартиру розташовану за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин вул. Технологічна, 9. ПозовПовного товариства «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» обґрунтований тим, що, 30.11.2011 р. між позивачем та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 317, згідно до якого позивач надав [PERSON] позику у розмірі 50000 грн. 00 коп. з терміном повернення позики до 30.05.2012 р. В забезпечення виконання зобовязань було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпеченні своєчасного повернення суми позики за договором позики, відшкодування можливих збитків, відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 12.08.2013 р. відбувся перехід права власності на 1-кімнатну квартиру № 149 загальною площею 42,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин вул.. Технологічна, 4 на підставі прийнятого рішення іпотеко держателя про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.11.2011 р. укладеного між іпотекодавцем- Каледою [PERSON] та позивачем -іпотекодержателем. 10.02.2017 р. третя особа що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] придбав у власність у Ломбарда вказану квартиру. Позивач, користуючись своїм правом на зняття з реєстрації місця проживання осіб, які припинили право користування жилим приміщенням у звязку з відчудженням майна, звернувся 19.11.2013 р. до Харківського районного відділу Державної міграційної служби України із заявою, в якій просив зняти з реєстрації місця проживання попереднього власника квартири [PERSON]. Заява була задоволена, однак під час ії розгляду зясувалося що у квартирі також зареєстроване місце проживання доньки [PERSON] [PERSON]. В свою чергу, [PERSON] зареєструвала місце проживання своєї доньки [PERSON] у квартирі позивача після переходу права власності, тобто, не маючи для цього жодних правових підстав. Однак, у звязку з тим, що для реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері згода власника не потрібна, така реєстрація була проведена без згоди та дозволу на те Позивача (факт реєстрації та часу реєстрації місця проживання осіб підтверджується відповідно на запит позивача від ТОВ «Мобількомунсервіс» № 56 від 22.12.2013 р. 02.10.2014 р. Харківським районним судом Харківської області було прийнято рішення, яким [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнали такими, що втратили право користування квартирою № 149 за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин вул. Технологічна, 4. Довідкою від 22.01.2015 р. ТОВ «Мобількомунсервіс», засвідченою начальником адміністраторів райдержадміністрації, підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстрації місця проживання [ADDRESS] за рішенням суду. Відповідно до вказаного, третя особа - [PERSON] вважає що відповідачами порушується його право власності, оскільки вони безпідставно проживають у його квартирі. Позивач - ломбард, із посиланням на ст. 109 ЖК України, вважає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян які мешкають в ньому відповідно до рішення суду. Позивачем були неодноразово надіслані відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення. [PERSON] вимога про добровільне звільнення житлового приміщення була вручена особисто, що підтверджується доданими доказами. Третя особа що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] свій позов обґрунтував тим, що 10.02.2017 р. він придбав у власність квартиру [ADDRESS]. Станом на день укладення правочину в квартирі проживала попередня власниця із своєю донькою та онукою [PERSON], [PERSON] та [PERSON], але йому було відомо про наявність судового рішення що набрало законної сили про виселення зазначених осіб з даної квартири. Вже після підписання договору та примусового виконання рішення суду зазначене рішення було скасовано та призначено до розгляду в зазначеному порядку, чим фактично відповідачі відстоюють своє право проживати в належній йому квартирі. [PERSON], посилаючись на ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, ст. 383, ст. 386 ч. 2, ст. 391, ст. 405 ЦК України та ст. 150, ст. 156 ЖК УРСР, вважає, що у випадку відмови у задоволення позову ПТ «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» відповідачі набудуть можливість здійснити поворот виконання заочного рішення суду, тобто вселитися у спірну квартиру і вселення відповідачів у належну йому квартиру буде порушенням його прав власника і просив суд заборонити вселення відповідачів у належну йому на праві власності квартиру. В судовому засіданні представник позивача Повного товариства «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» - [PERSON] і третя особа що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити з викладених у них підстав. Представник третьої особи - служби у справах неповнолітніх Харківської райдержадміністрації [PERSON] заперечувала проти виселення та заборони вселення неповнолітньої [PERSON], 23.09.2013 р., так як вважала, що задоволення позову може призвести до порушення житлових прав неповнолітньої. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не зявились, про причини своєї неявки суд не повідомили, відповідач [PERSON] і ії представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували, вважаючи, що кредит був отриманий не на покупку житла, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України і ст. 40 закону України «Про іпотеку» при виселенні відповідачам необхідно надати інше житлове приміщення. Таким чином, неузгодженість позиції сторін полягала у необхідності надання відповідачам при виселенні іншого житлового приміщення. Суд, дослідивши зібрані докази по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 30.11.2011 р. між позивачем - Повним товариством «Ломбард «Капітал» Лапоног та Дороднова», правонаступником якого являється Повне товариство «Ломбард «Капітал» Дороднов і компанія» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 317, згідно до якого позивач надав [PERSON] позику у розмірі 50000 грн. 00 коп. з терміном повернення позики до 30.05.2012 р. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором між сторонами 30.11.2011 р. було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належала їй на праві власності. Співвласників цієї квартири не було. Відповідно до п. 5 вказаного Договору при отриманні кредиту Іпотекодавець [PERSON] свідчила, що: «немає неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних дітей правам і інтересам яких цей договір суперечить; та неповнолітні, малолітні, непрацездатні діти, безпритульні, не мають права користуватися нерухомим майном, яке є предметом цієї застави». Неповнолітня особа - [PERSON] була зареєстрована у квартирі, переданій ії бабусею - [PERSON] в іпотеку, після укладення договору іпотеки і без згоди іпотеко держателя 11.10.2013 р. (а.с. 21) 12.08.2013 р. відбувся перехід права власності на 1-кімнатну квартиру № 149 загальною площею 42,9 кв.м., що знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин вул. Технологічна, 4 на підставі прийнятого рішення іпотеко держателя про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 30.11.2011 р. укладеного між іпотекодавцем- Каледою [PERSON] та позивачем іпотекодержателем, що сторони не заперечують. 02.10.2014 р. Харківським районним судом Харківської області було прийнято рішення, яким [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнали такими, що втратили право користування квартирою № 149 за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин вул. Технологічна, 4. Довідкою від 22.01.2015 р. ТОВ «Мобількомунсервіс», засвідченою начальником адміністраторів райдержадміністрації, підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстрації місця проживання [ADDRESS] за рішенням суду. Судом встановлено і не заперечується сторонами, квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за рахунок забезпечуваного іпотекою кредиту, що являється передбаченою ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 закону України «Про іпотеку» підставою для надання при виселенні іншого жилого приміщення, що узгоджується також із правовим висновком Верховного суду України від 22.06.2016 р. у справі № 6-197цс16. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку передбаченому цим законом. Згідно із ч. 3 ст. 33 закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя». Так, згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотеко держателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення. За змістом ч. 2 ст. 40 закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. Суд встановив, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому наявні передбачені законом підстави для виселення мешканців із цієї квартири з надання їм іншого постійного житла. Однак, відповідно до наявних у справі матеріалів, на підставі заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 27.10.2015 р. ухвалено: виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] із квартири № 149, що знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин, вул.. Технологічна, 4 (а.с. 58-60) і відповідно до виконавчого листа цього ж суду від 27.10.2015 р. (а.с. 121), вказане рішення суду було виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 07.04.2017 р. (а.с. 119-120) у якій вказано, що: «Боржника виселено, замки замінено, ключі передані стягувану. Речі боржника що були залишені на зберігання представнику стягувача повернення в повному обсязі, у звязку із чим державним виконавцем Харківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON] при примусовому виконанні виконавчого листа № 635/5812/15-ц виданого 27.09.2016 р. постановлено виконавче провадження з примусового виконання про виселення із квартири № 149, що знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район смт. Пісочин, вул. Технологічна, 4 на користь Повного товариства «Ломбард капітал» Лапоног Дороднова» - закінчити. (а.с. 119-120). Даних про повторне вселення у вказану квартиру відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] сторонами суду не надано. У звязку із фактичним виселенням відповідачів, суд вважає що не має підстав для винесення рішення про їх виселення. Вирішуючи питання про надання іншого жилого приміщення відповідачам при виселенні, суд керується ч. 2 ст. 109 ЖК України, відповідно до положень якої питання про наданні іншого жилого приміщення повинно було вирішуватись одночасно із виселенням відповідачів. Однак, вказана подія, із якою ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює юридичні наслідки, настала у минулому, відповідачі виселились. Таким чином, оскільки суд відмовляє у позові щодо виселення відповідачів, так як в судовому засіданні встановлено, що вони там не мешкають, а тому і не вирішує питання про надання відповідачам іншого постійного житла. Вирішуючи питання щодо позову другого позову третьої особи що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON], суд вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, теперішній власник вказаної квартири [PERSON] має право звернутися до суду і самостійно вибрати спосіб захисту свого права власності. Приймаючи до уваги, що сторонами не заперечується що [PERSON] являється новим власником вказаної квартири і це підтверджується наявними в матеріалах справи документами, суд вважає, що його право власності повинно бути забезпечено забороною вселення у квартиру колишніх власників квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], так як відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України: «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власник розсуд», а відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України: «Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання». Приймаючи до уваги викладене,

Outcome: approved