Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа на стороні позивача: Комунальна міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги, в якому просить стягнути з [PERSON], [INFO], (вул. Дружби, 4, с. Олешник, Виноградівський район, Закарпатська область) на користь Львівської міської ради до місцевого бюджету міста Львова понесені Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги витрати на лікування потерпілого від злочину [PERSON] в розмірі 3 303 грн. 07 коп., а також судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 07.10.2014 року у справі № 461/4386/16-к, що набрав законної сили, [PERSON], [INFO], визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. На підставі вимог ст.75 КК України, засудженого [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. Покликається на те, що вироком суду встановлено, що відповідач 23.02.2016 близько 12 год. 15 хв. керуючи автомобілем марки «Opel Corsa Combo», р.н. AO 5051 BE, і рухаючись у м. Львові по вул. І. Франка від вул. Саксаганського у напрямку пл. [PERSON], порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: Р.1 п.1.5, Р.2 п.2.3 «б» та «д», Р.12 п.12.1 та Р.18 п. 18.1, що виразилося в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним, а також не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не зміг постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на який в цей час з права на ліво по напрямку руху автомобіля, вийшов пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, допустив наїзд на пішохода [PERSON], в результаті чого він отримав тяжкі тілесні ушкодження. Прокурор стверджує, що відповідно до листа Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 31.01.2017 року за № 05-05 вих-290, [PERSON], [INFO], перебував на стаціонарному лікуванні в КМК ЛШМД у нейрохірургічному відділенні в період часу з 22.03.2016 по 05.04.2016. При цьому, загальна сума затрачених коштів на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] становить 3 303 грн. 07 коп., яка станом на день пред'явлення позову відповідачем не відшкодована. Оскільки, вина відповідача у вчинені ним кримінального правопорушення підтверджена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, то останній зобов'язаний відшкодувати на користь Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги кошти в розмірі 3 303,07 грн., понесених закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. У судовому засіданні прокурор Бурдін С.М. позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до позову. Просив суд позовні вимоги задоволити повністю. Представник позивача ЛМР [PERSON] у судове засідання не зявилася, про те подана заяву, в якій просила суд позовні вимоги задоволити повністю, а також проводити розгляд у її відсутності. /а.с.28/. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги визнає частково, так як більшість витрат поніс саме потерпілий [PERSON], які в подальшому [PERSON] були відшкодовані в повному обсязі, про що останнім надано розписку. Окрім цього, відповідач просив надати йому розстрочку у сплаті коштів на три місяці, оскільки він на даний час він ніде не працює, та не має стабільного доходу. /а.с.22/. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила суд позов задоволити повністю. Що ж стосується клопотання відповідача [PERSON] про надання йому розстрочки у сплаті коштів на три місяці, то прокурор Бурдін С.М. не заперечив, представник третьої особи [PERSON] вирішення такого віднесла на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі обставини справи, права та обовязки сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 121 Конституції України визначено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються функції, серед яких представництво інтересів громадян та держави в суді, у випадках передбачених законом. Статтею 123 Конституції України закріплено, що організація і порядок діяльності прокуратури визначається законом. Відповідно до ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Однією із форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави. Суд встановив, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 07.10.2014 року у справі № 461/4386/16-к, [PERSON], [INFO], визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік. На підставі вимог ст. 75 КК України, засудженого [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. /а.с.5-6/. Як вбачається із змісту вказаного вироку, судом встановлено, що [PERSON] 23.02.2016 близько 12 год. 15 хв. керуючи автомобілем марки «Opel Corsa Combo», р.н. AO 5051 BE, і рухаючись у м. Львові по вул. І. Франка від вул. Саксаганського у напрямку пл. [PERSON], порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: Р.1 п.1.5, Р.2 п.2.3 «б» та «д», Р.12 п.12.1 та Р.18 п. 18.1, що виразилося в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним, а також не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не зміг постійно контролювати його рух та безпечно ним керувати, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на який в цей час з права на ліво по напрямку руху автомобіля, вийшов пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, допустив наїзд на пішохода [PERSON], в результаті чого він отримав тяжкі тілесні ушкодження. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Окрім цього, відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993. Як вбачається із наявних в матеріалах справи листа №05-05вих.-290 від 31.01.2017 р. та довідки №11 від 30.01.2017 р. виданих Комунальною міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, [PERSON], [INFO], який перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні з 22.03.2016 р. 05.04.2016 р., вартість лікування становить 3303,07 грн. /а.с.7, 8-9/. Частиною 1 статті 1206 ЦК України встановлено, що особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Частиною 3 статті 1206 ЦК України визначено, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної [PERSON] Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до частини 2 статті 1191 Цивільного кодексу України, держава, [PERSON] Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ N868 від 19.09.2012. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі. Постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини 1 статті 1195 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ст.89 Бюджетного кодексу України видатки на фінансування Комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна клінічна лікарня», здійснюються за рахунок коштів обласного бюджету. Відповідно до ст.ст.10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (злочином) витрат на лікування, понесених закладом охорони здоровя на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON], [INFO] від злочинних дій [PERSON], вина якого підтверджена обвинувальним вироком суду від 07.10.2014 р., є обґрунтовані та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), суд розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення. Як встановлено судом, відповідач знаходиться у скрутному матеріальному становищі, оскільки на даний час ніде не працює, стабільного доходу не має, тому не має можливості виконати рішення суду, що суд вважає винятковими обставинами та вважає за можливе надати відповідачу розстрочку у виконанні рішення суду.

Outcome: approved