Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, яка обґрунтована тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2019 року. Від шлюбу сторони дітей не мають. Після реєстрації шлюбу позивач стала проживати за місцем мешкання відповідача, але родичі відповідача заявили, що проживати разом із позивачем не бажають. У зв`язку із чим подружжя вирішили придбати власне житло та 30.01.2020 року позивач уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В п. 10 даного Договору зазначено, що позивач діє за згодою чоловіка - відповідача та відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України придбана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності. Сімейне життя у сторін не склалося, постійно виникали суперечки та стало очевидним, що зберегти сім`ю подружжя не зможуть, тому 20.03.2020 року вони припинили спільно проживати та звернулися до суду із позовом про розірвання шлюбу. Оскільки придбана вищевказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності, то сторони мають право на Ѕ частку даної квартири кожен. Позивач вважає, що спільно користуватися даною квартирою вони не зможуть, оскільки відповідач бажає проживати у м. Харків. Сторони домовилися, що відповідач надає згоду на отримання від позивача грошової компенсації у розмірі 50 000 гривень, а позивач виплачує відповідачу зазначену суму, що і було зроблено. На підставі викладеного позивач просить суд провести поділ кв. [ADDRESS] вартістю 77 966,00 гривень, яка є об`єктом права спільної сумісної власності; припинити право відповідача на належну йому Ѕ частку даної квартири; припинити право спільної сумісної власності на зазначену квартиру; визнати за позивачем право власності на дану квартиру, а також стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до підготовчого засідання не з`явилися, позивач надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та справу слухати без її участі (а.с.51). Відповідач [PERSON] до підготовчого засідання не з`явився, надав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення та просить справу слухати без його участі (а.с.52). Згідно ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини. 23.08.2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 23.08.2019 року, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 3515. Після реєстрації шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.6). 30.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А.О., відповідно до якого остання придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.8-9). Пунктом 10 вищевказаного Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що [PERSON] діє за згодою чоловіка [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою (а.с.8 зворот). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 30.01.2020 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до звіту № 15-16/01 про оцінку нерухомого майна від 30.01.2020 року КП «Бюро технічної інвентаризації» ринкова вартість нерухомого майна - квартири [ADDRESS] становить 77 966,00 гривень (а.с.11-36). Як слідує із заяви [PERSON] останній отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 гривень за Ѕ частку квартири [ADDRESS] та не заперечує щодо того, щоб право власності на дану квартиру було визнано за [PERSON] (а.с.37). Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів, в контексті ст. 16 ЦК України, можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо один із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Отже, спірне нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , як подружжя, бо воно було набуто спільно за час їх перебування в шлюбі. За ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Виходячи зі змісту пунктів 22, 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК України в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 гривень замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи, та надав свою згоду на припинення свого права у спільній сумісній власності на об`єкт спірного нерухомого майна. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Зі змісту статей 57 та 69, 70 СК України вбачається, що внаслідок розподілу спільного майна подружжя змінився правовий статус спірного нерухомого майна, тому право спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру припиняється та позивач набуває право власності на майно. Таким чином,

Outcome: approved