Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на проживання у будинку та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 грудня 2016 року нею на прилюдних торгах, в порядку виконання судового рішення, був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Право власності на придбане нерухоме майно, позивач зареєструвала у встановленому законом порядку. В подальшому, позивач з'ясувала, що в її будинку зареєстрована відповідач [PERSON] Дана обставина створює позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном, тому вона була змушена звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] вимоги позову підтримали, просили його задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, про день слухання справи повідомлена належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судового виклику. Заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, представників позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 27 квітня 2017 року [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: село [ADDRESS] (а.с.4). Дане право власності позивач зареєструвала у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 квітня 2017 року (а.с.5). В подальшому, позивач з'ясувала, що в її будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає відповідач [PERSON]. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналізуючи вищевикладені положення закону, суд погоджується з позицією позивача щодо порушення її прав саме фактом проживання у її приватному будинку, іншої сторонньої особи. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на проживання у будинку та виселення знайшли своє підтвердження. Реєстрація відповідача [PERSON] в помешканні за вищевказаною адресою, фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права власника житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та виселення. Тому, щодо вимог позивача про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то в цій частині слід відмовити у задоволенні позовної вимоги виходячи з наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вимога про зняття відповідача з реєстрації є передчасною, оскільки особа може бути знята з реєстрації на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право на проживання у будинку та виселення.

Outcome: partial