Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON], посилаючись на те, що 03.12.2012 року [PERSON] отримав в борг у неї (позивача) грошові кошти в сумі 100 000 грн. строком до 31.12.2013 p. на придбання автомобіля Volkswagen Transporter, про що складено розписку. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 31.03.14 року задоволено її позов щодо стягнення з [PERSON] на її користь 94427 грн. 16 коп. за договором позики. Рішення суду набуло законної сили 22.04.14 та на даний час не виконано, а тому відповідач повинен повернути присуджені кошти, які частково знецінились. Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 26-31), просить суд стягнути з відповідача на її користь суму інфляційного збільшення 118213.61 грн. та 3% річних - 11448 грн., що разом складає 129234 грн. 61 коп. В судове засідання позивач та його представник позивача [PERSON] не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач подала клопотання з проханням розглядати справу у їх з представником відсутність (а.с. 149-151) із зазначенням, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Представник позивача [PERSON] електронним зв'язком подав до суду відповідь на відзив (а.с. 118-120, 116), відповідно до якої позивач повністю не визнає заперечення відповідача, посилаючись на те, що останній після отримання власноручно вищезазначеного рішення суду, в присутності представника [PERSON]. та свого представника [PERSON] в усній формі зобов'язався сплатити належну суму самостійно, без примусового стягнення боргу. Відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 368 ЦПК України отримання виконавчого листа є правом, але не обов'язком позивача. Крім того, 06.11.17 [PERSON] на ім'я та адресу [PERSON] направлено претензію - вимогу про виплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Проте, у вказаний в вимозі термін та спосіб [PERSON] вказані суми борг не сплатив. Диспозицією ч.2 ст.625 ЦК України беззаперечно визначено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Рішення у цивільній справі №378/190/14-ц від 31.03.14 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 94427 грн. 16 коп. за договором позики відповідачем не оскаржувалось в апеляційному порядку та набуло законної сили 22.04.14. Відповідач був повністю обізнаний про хід справи та прийняте рішення суду, йому по даній справі направлялись судові повістки та отримувались ним особисто (13.03.2014р., 18.03.2014р., 26.03.2014р.), копію вказаного рішення суду від 31.03.2014р. він отримав особисто 05.04.2014р.. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про що відповідачем подано письмову заяву (а. с. 87-88) та про що [PERSON] зазначив у запереченнях на відповідь на відзив (а. с. 126). У відзиві на позовну заяву (89-91) та вказаних запереченнях відповідачем, крім того, зазначено, що вматеріалах справи ЄУН № 378/190/14-ц містяться відомості, що представник позивача [PERSON] був особисто присутнім на проголошенні рішення та отримав копію вступної та резолютивної частини рішення, позивачу рекомендованим листом було направлено рішення, яке позивач особисто отримала. У борговій розписці не зазначені умови застосування штрафних санкцій за несвоєчасне повернення боргу, що нівелює посилання позивача на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, в якій прописано обов'язковість зазначення штрафних санкцій у договорі. Позивачем не проводилися дії по стягненню заборгованості за рішенням суду, яке набрало законної сили 22.04.2014 року і тільки 06.11.2017 року позивачем на його (відповідача) ім'я направлено претензію - вимогу про виплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми. Оскільки позивач звернулася до суду 17 травня 2018 року, вона пропустила трьохрічний строк позовної давності, який сплив 22 квітня 2017 року. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 31 березня 2014 року у справі № 378/190/14-ц, провадження № 2/378/63/14, яке набрало чинності 22 квітня 2014 року (а.с. 5-7), з [PERSON]. на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики від 3 грудня 2012 року в сумі 94427 грн. 16 коп. (а.с. 5-7), за вищевказаним рішенням суду по даний час на примусове виконання виконавчий лист пред'явлено не було, кошти в сумі 94427 грн. 16 коп. за рішенням суду відповідачем в добровільному порядку не сплачувались. Вказані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON] у відзиві на позов (а.с. 89-91), запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 126) та визнані представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України (що діяла на час винесення вищевказаного рішення) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Позивач 06.11.2017 року направила відповідачу претензію - вимогу про виплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми (а.с. 12). Вказану вимогу відповідач згідно рекомендованого зворотнього повідомлення отримав 9.11.2017 року (а.с. 13). Згідно статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ч. 1 ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК), який може бути збільшений за домовленістю сторін (ст. 259 ЦК). Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року по справі № 3-1522гс16. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, визначеної статтею 625 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли зобов'язання на підставі укладеного ними договору позики. [PERSON] не виконав свій обов'язок з повернення позики, внаслідок чого з нього на користь [PERSON] стягнуто борг за вищевказаним судовим рішенням. Як зазначено вище, вищевказане рішення суду не виконане відповідачем (що не оспорюється сторонами), а тому правовідносини сторін не припинилися і [PERSON] не звільняється за виконання грошового зобов'язання за договором. На думку суду, цей факт є доведеним. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] прострочив виконання грошового зобов'язання та має нести відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, з урахуванням заяви останнього про застосування строку давності. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Законодавець визначає обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних від простроченої суми за увесь час прострочення, у зв'язку з чим таке зобов'язання є триваючим. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. Таким чином, у разі застосування позовної давності стягнення інфляційних нарахувань і трьох процентів річних обмежується останніми трьома роками перед зверненням кредитора до суду. [PERSON] звернулася до суду з позовом 16 квітня 2018 року згідно поштового штемпеля на конверті (а. с. 17). До суду [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності (а.с. 87-88). Отже, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, позов [PERSON] слід задовольнити частково. З [PERSON] на користь останньої підлягають стягненню інфляційні нарахування та проценти від простроченої суми за період з 16 квітня 2015 року по 12 березня 2018 року (кінцева дата, за вимогою позивача - а.с. 31, 39), всього за1062 дні (260 + 366 + 365 + 71). Суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з заявленими позовними вимогами за період з 22.04.2014 по 15.04.2015 року. Таким чином, відповідно до вимог ч 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання з відповідача слід стягнути на користь позивача 3 % річних від простроченої суми за період часу, починаючи з 16.04.2015 року по 12.03.2018 року (кінцева дата згідно розрахунку - а. с. 39), всього за 1062 дні в сумі 8242,33 грн., виходячи з такого розрахунку: 94427,16 грн. (сума заборгованості) х 3 % : 365 днів х 1062 дні прострочення. Також, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, [PERSON] за прострочення виконання грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити на користь позивача інфляційні втрати за вищевказаний період з 16.04.2015 року по 12.03.2018 року (кінцева дата, за вимогою позивача) в сумі 41670 гривень 70 копійок, виходячи з наступного розрахунку. Індекси інфляції, відповідно до інформації розміщеної в «Урядовому кур'єрі», за період прострочення сплати коштів за рішенням суду становили: - у 2015 р. - квітень 114,0, травень 102,2, червень 100,4, липень 99,0, серпень 99,2, вересень 102,3, жовтень 98,7, листопад 100,0, грудень 100,7.; - у 2016 році - січень 100,9, лютий 99,6, березень 101,0, квітень 103,5, травень 100,1, червень 99,8, липень 99,9, серпень 99,7, вересень 101,8, жовтень 102,8, листопад 101,8, грудень 100,9; - у 2017 році - січень 101,1, лютий 101,0, березень 101,8, квітень 100,9, травень 101,3, червень 101,6, липень 100,2, серпень 99,9, вересень 102, 0, жовтень 101,2, листопад 100,9, грудень 101,0; - у 2018 році - січень 101,5, лютий 100,9, березень 101,1. За 15 днів квітня 2015 року (з 16.04.2015 по 30.04.2015) сума інфляційних втрат становить 6609,9 грн. (94427,16 грн. х 114,0 % % 100 - 94427,16 грн.): 30 днів х 15 днів). Середній індекс інфляції за період з травня 2015 р. по лютий 2018 р. становить136,69 % (102,2 х 100,4 х 99,0 х 99,2 х 102,3 х 98,7 х 102,0 х 100,7 х 100,9 х 99,6 х 101,0 х 103,5 х 100,1 х 99,8 х 99,9 х 99,7 х 101,8 х 102,8 х 101,8 х 100,9 х 101,1 х 101,0 х 101,8 х 100,9 х 101,3 х 101,6 х 100,2 х 99,9 х 102, 0 х 101,2 х 100,9 х 101,0 х 101,5 х 100,9 : 100 %). Розмір збитків від інфляції, що підлягають стягненню з відповідача за вказаний період (з травня 2015 р. по лютий 2018 р.) становить (94427,16 грн. х 136,69 % : 100 % - 94427,16 грн.) = 34645, 33 грн. За 12 днів березня 2018 року (з урахуванням вимоги позивача - а.с. 39) - (94427,16 грн. х 101,1 % : 100 % - 94427,16 грн.) : 30 днів х 12 днів = 415,48 грн. Всього розмір збитків від інфляції, що підлягають стягненню з відповідача в межах строку позовної давності - з 16 квітня 2015 року по 12 березня 2018 року (кінцеву дату за вимогою позивача згідно розрахунку - а. с. 39) становить 41670,71 грн. (6609,9 + 34645,33 + 415,48). Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача в межах строку позовної давності 8242,33 копійок - три відсотки річних з суми боргу за вищевказаним договором позики та інфляційні втрати в сумі 41670,71 грн., а всього, 49913,04 грн. В задоволенні решти позовних вимог за період з 22.04.2014 по 15.04.2015 слід відмовити у зв'язку із пропуском строку давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 748 гривень 69 копійок пропорційно до суми задоволених позовних вимог. Судом не вирішується питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат по справі, оскільки останнім не надано документального підтвердження понесення таких витрат, а лише попередній їх розрахунок наведено в уточненій позовній заяві (а. с. 31).

Outcome: partial