Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Заступник керівника Кельменецької місцевої прокуратури Чернівецької області Гінгуляк Ю.В. посилаючись на положення ст.ст.6,7,13,14,131-1,143 Конституції України, ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» в інтересах держави в особі Сокирянської міської ради Чернівецької області звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Посилався на те, що за результатами опрацювання інформації Сокирянської міської ради встановлено, що за договором оренди землі, який зареєстрований в регіональному секторі Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за №041081800066, укладеним Сокирянською міською радою з [PERSON], існує заборгованість, яка несплачена орендарем добровільно. Так, 29.10.2010 року відповідно до рішення тридцять дев'ятої сесії Сокирянської міської ради V скликання від 19.02.2010 року № 16/39-10, між Сокирянською міською радою (далі - Орендодавець) та [PERSON] (далі - Орендар) укладено договір оренди землі. [PERSON] неналежно виконував свої зобов'язання по сплаті орендної плати по договору, внаслідок чого допустив заборгованість за період з червня 2016 року по грудень 2017 року в сумі 9624, 28 грн. Згідно п.13.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договоріув. Відповідно до вимог ст.ст.509,759 ЦК України та ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря внесення орендної плати в повному обсязі. Крім цього, відповідно до ст.32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін, договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору. У відповідності до ст.34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі, орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Враховуючи викладене, фактичну бездіяльність органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки Сокирянська міська рада не вжила дієвих заходів, спрямованих на погашення заборгованості, а також те, що несплата орендарем коштів за користування земельною ділянкою завдає майнову шкоду Сокирянській міській раді, яка внаслідок цього позбавлена можливості виконувати покладені на неї функції та реалізувати фінансово-економічні повноваження, що порушує інтереси держави, просив суд : стягнути з [PERSON] на користь Сокирянської міської ради Чернівецької області заборгованість з орендної плати за договором оренди землі в сумі 9624,28 грн.; розірвати договір оренди землі від 29.10.2010 року, який зареєстрований у регіональному секторі Чернівецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 15.10.2010 року за №041081800066; зобов'язати [PERSON] повернути Сокирянській міській раді, актом прийому-передачі земельної ділянки, земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] 29.01.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на вищевказаний позов, в якому він вказав, що зазначені заступником прокурора Кельменецької місцевої прокуратури підстави звернення прокурора до суду є такими, що не відповідають вимогам ч.4 ст.56 ЦПК України, та ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та з інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого правова форма юридичної особи Сокирянської міської ради (Сокирянської міської територіальної громади) Чернівецької області (код ЄДРПОУ-04062156) - орган місцевого самоврядування, тобто Сокирянська міська рада не є державним органом, а тому прокурор, діючи у відповідності до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», не обґрунтовує, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування. В позовній заяві не зазначено, в якій частині держава делегувала відповідні повноваження органу місцевого самоврядування щодо укладення спірного договору оренди землі від 29.10.2010 року та стягнення по ньому орендної плати. Крім цього, пред'являючи позов, прокурор виходить з того, що несплата орендарем коштів за користування земельною ділянкою завдає майнової шкоди Сокирянській міській раді, яка внаслідок цього позбавлена можливості виконувати покладені на неї функції та реалізовувати фінансово-економічні повноваження. Ненадходження коштів зі сплати орендної плати перешкоджає належному функціонуванню органу місцевого самоврядування. Крім того, позицію прокурора вважає такою, що не ґрунтується на Законі, а тому є безпідставною. Так, прокурор визначає інтереси Сокирянської міської ради саме як інтересів держави, а це у свою чергу суперечить ст.5 Бюджетного кодексу України, Європейській хартії місцевого самоврядування, якою визначено, те, що органи місцевого самоврядування в Україні мають недержавний статус. Прокурор не наводить будь-яких доказів, на які рахунки надходили кошти від оренди земельної ділянки, та не вказує, на які цілі (мету) згідно бюджетного законодавства вони використовувались з боку органу місцевого самоврядування Сокирянської міської ради та яким чином це зачіпає інтереси держави. Прокурор помилково вказує на те, що несплата орендних коштів перешкоджає належному функціонуванню Сокирянської міської ради, як «органу», в той час як міська рада не є державним органом. Прокурором не враховано небажання органу місцевого самоврядування припинити дію договору оренди починаючи з 26.02.2017 року, тобто з моменту повідомлення з боку [PERSON], про відчуження об'єкта нерухомості, який знаходиться на орендованій земельній ділянці, та штучне створення Сокирянською міською радою заборгованості з орендної плати. Просив суд відмовити заступнику керівника Кельменецької місцевої прокуратури у задоволенні всіх позовних вимог щодо [PERSON] (а.с.29-31). Крім того, 05.03.2018 року заступник керівника Кельменецької місцевої прокуратури Гінгуляк Ю.В. подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що він не погоджується із доводами представника відповідача щодо відсутності у прокурора повноважень для звернення до суду з даним позовом (а.с.125-128). Посилається на те, що заявивши даний позов, прокурор діяв у відповідності до положень ст.ст.6,7,13,14,131-1,143 Конституції України Конституції України, ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року. Вказав, що в позовній заяві зазначено, до яких негативних наслідків для інтересів держави може призвести невжиття органами прокуратури представницьких повноважень у випадку несплати [PERSON] заборгованості з орендної плати та неповернення останнім земельної ділянки, зокрема: до порушення земельного, бюджетного законодавства, порушення прав власника земельної ділянки на розпорядження майном. Недоотримання коштів до місцевого бюджету за оренду земельної ділянки призводить до порушень планових надходжень до місцевого бюджету та впливає на його виконання, може призвести до дефіциту місцевого бюджету, що зумовить необхідність покриття недоотриманих коштів з інших джерел фінансування, зокрема дотацій з державного бюджету, з метою забезпечення виконання основних функцій держави, у тому числі і делегованих державою органам місцевого самоврядування (освіта, медицина, культура та інші). Вважав, що [PERSON] на власний розсуд трактує норми права, з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов'язань, створює в суспільстві поняття про вседозволеність, підриває авторитет органів державної влади та держави в цілому. Цьому також сприяла бездіяльність позивача. Вважає помилковою думку відповідача, що з лютого 2017 року орендну плату мав вносити новий власник нежитлової будівлі, оскільки з новим власником договір оренди земельної ділянки міською радою не оформлений. У зв'язку з наведеним, а також враховуючи неповернення земельної ділянки власнику, обов'язок щодо сплати орендної плати продовжує покладатися на [PERSON] Крім цього, 25.01.2018 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом [PERSON] до Сокирянської міської ради про визнання недійсним договору оренди землі від 29.10.2010 року (а.с.45-50). Посилається на те, що оспорюваним договором оренди передбачено, що орендна плата за договором стягується у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 01.04.2016 року, сторони підписали додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки, відповідно до якої до пункту 4 п.п.4.4. договору оренди земельної ділянки від 15.12.2010 року, на підставі рішення 53 сесії VI скликання №733/53-15 від 19.03.2015 року Сокирянської міської ради про внесення змін до «Положення про оренду земельних ділянок у м. Сокиряни та порядок встановлення розмірів орендної плати за земельні ділянки» затвердженого рішенням 29 сесії VI скликання № 420/29-12 внесли зміни щодо розміру орендної плати та періодичності її внесення. Зокрема пункт 4 п.п.4.1 договору виклали в такій редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 7% від нормативної грошової оцінки землі (163986,10 грн.), що складає 11479,03 грн. в рік. Періодичність внесення орендної плати здійснюється щомісячно у розмірі 1/12 частини річної орендної плати, не пізніше 30 числа наступного за звітним місяця.» Однак, додаткову угоду у відповідності до чинного законодавства не було зареєстровано у тій самій формі що й договір, незважаючи на те, що нею змінено одну із істотних умов договору - орендну плату із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Зважаючи на вищевказану додаткову угоду, якою фактично збільшено розмір орендної плати, [PERSON] з урахуванням того, що плата за землю, якою він фактично не користується, істотно збільшилась в ціні, почав із Орендодавцем вести перемовини щодо приведення договору оренди у відповідність з обставинами, які істотно змінились, адже він не використовує дану земельну ділянку з метою іншої комерційної діяльності. Оскільки, оренда плата збільшилась, з урахування цільового призначення [PERSON] 28.07.2016 року звернувся із відповідною заявою до орендодавця щодо зміни цільового призначення орендованої земельної ділянки, оскільки він не здійснює жодної комерційної діяльності на цій земельній ділянці чи у нежитловій будівлі, яка на ній розташована. Однак, сесією Сокирянської міської ради від 25.08.2016 року № 196/15-16 було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] у зв'язку із невідповідністю профілю об'єкта нерухомості. 10.10.2016 року [PERSON] повторно звернувся до Орендодавця та наполягав на зміні цільового призначення земельної ділянки, при цьому вказував про те, що земельна ділянка віднесена до категорії «землі житлової та громадської забудови». Відповідно до класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року №548, який визначає види використання земельних ділянок, такий вид як «для іншої комерційної діяльності» відсутній. В подальшому, [PERSON] неодноразово звертався до Сокирянської міської ради з листами-вимогами про зміну цільового використання земельної ділянки, приведення розміру орендної плати у відповідність до чинного законодавства, проведення перерахунку вже сплаченої ним орендної плати та розірвання договору оренди, однак у задоволенні його вимог було відмовлено. 14.02.2017 року [PERSON] подарував нежитлову будівлю, яка розміщена на орендованій земельній ділянці своєму сину [PERSON]. При цьому, в тому ж місяці звернувся до Орендодавця про внесення відповідних змін до договору оренди адже згідно витягу із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 24.01.2017 року, нормативно грошова оцінка орендованої земельної ділянки складала 139045,11 грн., що на 24940.99 грн., менше ніж оцінка, визначена в додатковій угоді від 01.04.2016 року, в якій зазначено сума 163986.10 грн. Також, зазначив, що згідно вищевказаного витягу орендована земельна ділянка віднесена до категорії «землі житлової та громадської забудови» і в ній відсутній такий вид як «для іншої комерційної діяльності». Крім того, 26.02.2017 року, [PERSON], подав до міської ради заяву про те, що ним відчужена нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], і на даний час він не є власником цього майна, у зв'язку з чим просив припинити дію договору. 09.03.2017 року за № 01-07/585 Сокирянська міська рада листом повідомила йому про те, що для того, щоб розірвати договір оренди на земельну ділянку йому необхідно надати пакет документів, яким він дійсно підтверджує відчуження нежитлової будівлі, паспорт та код. Після того, як він надав відповідний пакет документів міській раді, та заяву щодо припинення дії договору оренди на земельну ділянку для іншої комерційної діяльності, 24.03.2017 року за №01-07/747 Сокирянська міська рада повідомила [PERSON] про те, що для розірвання договору оренди потрібно сплати заборгованість станом на 01.03.2017 року у розмірі 1958,48 грн., після чого звернутись до міської ради з відповідним клопотанням. Сплативши заборгованість у березні у розмірі 1900,00 грн., [PERSON] в черговий раз звернувся з клопотанням про припинення договору, однак Орендодавець й надалі не припинив дію договору. Таким чином Орендодавець, використовуючи своє привілейоване становище як сторони договору на свою користь, штучно створюючи своїми діями заборгованість, й надалі повідомляє орендаря, що за відсутності сплати заборгованості у розмірі 3884,70 грн., станом на 01.06.2017 року, він не може припинити договір. Зважаючи на таку недобросовісну позицію з боку Орендодавця, [PERSON] 18.07.2017 року, надіслав повідомлення про припинення договору оренди із свого боку. Рішенням сесії міської ради від 19.02.2010 року №16/39-10 земельна ділянка розміром 0,0256 га надана в оренду [PERSON] за рахунок земель житлової і громадської забудови. Даний вид та цільове призначення земельної ділянки повністю відповідає нормам п.б) ч.1 ст.19 ЗК України та глави 6 ЗК України. Поряд із цим, згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 25.01.2017 року орендована земельна ділянка відповідно до рішення сесії від 29.02.2010 року віднесена до категорії земель житлової і громадської забудови. П.286.1 ст.286 ПК України передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Згідно Витягу із ДЗК від 22.01.2018 року цільове призначення та вид використання земельної ділянки зазначені, як «для іншої комерційної діяльності», категорія земель зазначена як «землі сільськогосподарського призначення», форма власності: «державна», відомості про власника: «Сокирянська міська рада», орендар: «Грама Сергій Михайлович». Дані відомості не співпадають із відомостями з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та рішенням сесії від 19.02.2010 року. П.288.1 ст.288 ПК України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Однак, форма укладеного між сторонами договору оренди не відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220. Також, Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.03.2010 року №548 в редакції, чинній на момент укладання договору, такого виду цільового використання земельної ділянки, для «для іншої комерційної діяльності» не передбачено. Виходячи із наведеного, вважає що відповідачем порушено положення абз.2 ч.2, ч.4 ст.4 ЦК України, що у відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Зокрема, під час укладення договору оренди міською радою допущено порушення: Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.03.2010 року №548 «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель», постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220 «Про затвердження Типового договору оренди землі», абз.2 ст.14 Закону України «Про оренду землі», абз.1 ч.1 ст.1, абз.10 ч.1 ст.15 Закону України «Про державний земельний кадастр». Просив суд: визнати недійсним договір оренди землі від 29.10.2010 року; стягнути з відповідача: судовий збір у сумі 704,80 грн., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн., а також витрати, фактично понесені позивачем по справі. В судовому засіданні представник Кельменецької місцевої прокуратури [PERSON] позов підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Доповнив, що законодавчою підставою для пред'явлення позову до суду є положення ст.23 Закону України «Про прокуратуру». До 2016 року відповідачем [PERSON] договір оренди виконувався. В 2016 році між сторонами було укладено додаткову угоду і відповідач почав неналежно виконувати свої зобов'язання, внаслідок чого на даний час допустив заборгованість в сумі 9624,28 грн. Додаткова угода в ДЗК зареєстрована не була, оскільки нею не були змінені істотні умови договору. Реєстрацію даної угоди повинна була здійснити одна із сторін. Відповідач умови даної угоди виконував більше ніж один рік. Представник позивача - держави в особі Сокирянської міської ради [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, а зустрічний позов не визнав. Доповнив, що оспорюваний договір оренди було укладено з ініціативи [PERSON] До березня 2017 року останній повністю виконував умови договору, тобто визнавав і умови додаткової угоди. Підстави зустрічного позову вважає надуманими. Позовна давність по зустрічних вимогах становить 3 роки, а з моменту укладення договору сплило близько 7 років. [PERSON] неодноразово звертався до міської ради з вимогою про розірвання договору оренди і міська рада погоджувалася розірвати договір, однак тільки після сплати останнім заборгованості по орендній платі. На вимоги якого нормативного акту при цьому посилалася міська рада, пояснити не може. Такою ж залишається позиція міської ради і на даний час. До суду з приводу примусового розірвання договору оренди [PERSON] не звертався. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримав, а первинний позов не визнав та доповнив, що під час своїх неодноразових звертань до міської ради він бажав розірвання договору оренди, однак в даний час цього не бажає за будь-яких обставин, оскільки бажає визнання його судом недійсним. Дійсно, в 2016 році він неодноразово звертався до міської ради з приводу зміни цільового призначення земельної ділянки та зміни розміру орендної плати, однак його вимоги були відхилені. В лютому 2017 року він розрахувався по орендній платі до березня 2017 року і 14.02.2017 року відчужив нежитлову будівлю своєму синові. Про це він в письмовій формі повідомив міську раду та вимагав розірвання договору оренди земельної ділянки, однак міська рада продовжувала нараховувати йому орендну плату, яку він не сплачував, а в грудні 2017 року прокурор звернувся до суду з даним позовом. При відчуженні будівлі він надавав нотаріусу пакет документів, у тому числі і копію договору оренди земельної ділянки. Додаткову угоду до договору оренди про зменшення відсоткової ставки з 10% до 7% він укладав добровільно, без жодного примусу чи погроз. Нова сума орендної плати була для нього неприйнятною, однак він погодився на неї та підписав додаткову угоду. Також, сам отримував в відділі Держземагенства довідку про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Його син, як новий власник, не звертався до міської ради із заявою про укладення нового договору оренди земельної ділянки. Представник відповідача-позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав, а вимоги зустрічного позову підтримав та доповнив, що у відповідності до положень ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, звернувшись з позовом в інтересах міської ради, не обґрунтував, в чому полягає порушення відповідачем [PERSON] інтересів держави. Зокрема, орендна плата, яка сплачується за оренду землі, не спрямовувалася державі, а в повному обсязі використовувалася міською радою. Держава не надавала міській раді делегованих повноважень на стягнення від її імені орендної плати. Орендована земельна ділянка є власністю територіальної громади. На сайті Сокирянської міської ради міститься інформація про перевиконання плану по отриманню платежів по орендній платі. Вважає, що прокурор діє не в спосіб, передбачений законом. Ст.140 Конституції України визначено, хто є органами місцевого самоврядування. Згідно Європейської хартії місцевого самоврядування органи місцевого самоврядування мають недержавний характер. Таким чином, вважав, що прокурор пред'явив даний позов за відсутності законодавчих підстав. Додаткова угода, яка не пройшла державної реєстрації, не має юридичної сили. Ст.31 абз. 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташована на орендованій іншою особою земельній ділянці. Про відчуження нежитлової будівлі [PERSON] відразу ж повідомив міську раду. Обгрунтовуючи зустрічний позов, зазначив, що всупереч положенням ст.14 Закону України «Про оренду землі» між сторонами було укладено договір нетипової форми, зокрема щодо ціни. Законом не передбачено таке цільове призначення земельної ділянки, як «для іншої комерційної діяльності», тобто не дотримана одна із істотних умов. Щодо заяви представника міської ради про застосування строку позовної давності пояснив, що оскільки договір оренди є діючим по даний час, то, на його думку, позовна давність до правовідносин за зустрічним позовом не застосовується. Суд повинен визначити, є договір оренди нікчемним, чи є оспорюваним, а він вважає його оспорюваним. Факт передачі земельної ділянки [PERSON] на користь нового власника чи міської ради після відчуження нерухомості підтвердити не може. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши надані сторонами та іншими особами, що беруть участь у розгляді справи докази, суд встановив наступне: 1. Щодо первісного позову: Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №3-рп/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося або може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави. В позовній заяві прокурор не мотивував належним чином обставини пред'явлення ним позову в інтересах Сокирянської міської ради, як органу місцевого самоврядування, зазначивши, що даний позов пред'являється в інтересах держави. У відповіді на відзив (а.с.126-128) прокурор зазначив, що недоотримання коштів до місцевого бюджету за оренду земельної ділянки призводить до порушень планових надходжень до місцевого бюджету та його подальше виконання, крім цього систематичні порушення можуть призвести до дефіциту місцевого бюджету, що зумовлює необхідність покриття недоотриманих коштів з інших джерел фінансування, зокрема дотацій з державного бюджету з метою забезпечення виконання і забезпечення основних функцій держави, в тому числі і делегованих державою органам місцевого самоврядування (освіта, медицина, культура та інші). Ч.ч.3,4,5 ст.56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Однак, прокурор, як це передбачено ч.4 ст.56 ЦПК України, не обґрунтував в позовній заяві підстави звернення до суду в інтересах Сокирянської міської ради та не зазначив, в чому полягає порушення відповідачем [PERSON] інтересів держави. При цьому, суд вважає, що таке обґрунтування мало б міститися саме в позовній заяві, а не у відповіді на відзив. Суд, з'ясовуючи обґрунтованість звернення прокурора до суду з даним позовом, також враховує наступне: Частинами 1,3 та 4 ст.140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Ст.5 Бюджетного кодексу України, Європейською хартією місцевого самоврядування (ратифікована Верховною Радою України, Закон від 15.07.1997 року № 452/97-ВР; чинна для України з 01.01.1998 року) визначено те, що органи місцевого самоврядування в Україні мають недержавний статус. Частиною 2 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Ст.33 вказаного вище Закону передбачено, що стягнення орендної плати відноситься до власних повноважень органів місцевого самоврядування і не відноситься до делегованих державою повноважень. Таким чином, виходячи з аналізу положень Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», інших нормативних актів, органи місцевого самоврядування за своєю політико-правовою природою не є органами державної влади, а є представницькими органами місцевого самоврядування. На звернення керівника Кельменецької місцевої прокуратури щодо причин не пред'явлення позову до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати Сокирянською міської радою не повідомлено про неможливість подачі такого позову. Більше того, з даного листа вбачається відсутність бажання у позивача щодо самостійного звернення з таким позовом (а.с.21,22). Заявивши позов про стягнення з [PERSON] заборгованості з орендної плати за 2017 рік, прокурор не врахував, що Сокирянською міською радою міський бюджет за 2017 рік по доходах перевиконано (а.с.108), у тому числі і щодо отримання орендної плати з фізичних осіб (а.с.109), тобто міська рада, за бажання, мала реальну можливість самостійно звернутися з позовом до [PERSON] Таким чином, необґрунтованими є посилання прокурора у відповіді на відзив на те, що несплата відповідачем [PERSON] платежів по оренді землі може призвести до дефіциту місцевого бюджету, що зумовлює необхідність покриття недоотриманих коштів з інших джерел фінансування, зокрема дотацій з державного бюджету з метою забезпечення виконання і забезпечення основних функцій держави, в тому числі і делегованих державою органам місцевого самоврядування, оскільки такого дефіциту міського бюджету не наступило. Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурор в позовній заяві та в судовому засіданні не довів обґрунтованості пред'явлення позову в інтересах держави в особі Сокирянської міської ради, оскільки ним не мотивовано порушення відповідачем саме інтересів держави, на захист яких мав би діяти прокурор. Сокирянська міська рада є органом місцевого самоврядування - юридичною особою, від імені якої згідно постійної довіреності діє адвокат (а.с.97,140), здатна самостійно захищати свої права та інтереси, у разі їх порушення відповідачем, у тому числі і шляхом подачі позову до суду. За таких обставин, прокурор, який у відповідності до положень ч.5 ст.56 ЦПК України набув статусу позивача, є неналежним позивачем, який не має права вимоги до відповідача за даним позовом. Проаналізувавши виниклі між сторонами спірні правовідносини, суд встановив наступне: Право користування землею набувається та реалізується громадянами та юридичними особами в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст.ст.13, 14), Земельним кодексом України (ст.116, 124), а також іншими законами, що приймаються відповідно до них (Закон України «Про оренду землі», Цивільний кодекс України). Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України, ст.288 Податкового кодексу України використання землі в Україні є платним, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Плата за землю справляється відповідно до закону, а розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і пріоритетним перед іншими законами у застосуванні щодо спірних правовідносин, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Стаття 2 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно із статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Із витягу з рішення тридцять дев'ятої сесії V скликання Сокирянської міської ради від 19.02.2010 року за № 16/39-10 «Про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації щодо передачі земельних ділянок в оренду» встановлено, що даним рішенням вирішено: п.1.2. затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду громадянину [PERSON], яка розташована в [ADDRESS], для іншої комерційної діяльності загальною площею 0,0256 га, та п.3.2. - надати в оренду земельну ділянку громадянину [PERSON], яка розташована в [ADDRESS], для іншої комерційної діяльності загальною площею 0,0256 га, за рахунок земель житлової і громадської забудови міста, терміном на 49 років та встановити орендну плату в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Крім цього, п.4 даного рішення [PERSON] зобов'язано зареєструвати договір оренди земельної ділянки в установленому законом порядку (а.с.8). З копії договору оренди землі від 29.10.2010 року укладеного між орендодавцем Сокирянською міською радою в особі міського голови [PERSON] та орендарем [PERSON] встановлено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0256 га, кадастровий номер [NUMBER], для іншої комерційної діяльності, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір укладено на 49 років, і він набирає чинності з моменту його реєстрації. Вищевказаний договір зареєстровано у Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок № 000997 вчинено запис за № 041081800066 від 15.12.2010 року (а.с.9-13). П.4.1 вказаного вище договору передбачено, що орендна плата за користування об'єктом оренди вноситься орендарем у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки землі, що становить 2866,60 грн., без ПДВ в рік та вноситься орендарем щомісячно рівними частинами. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Згідно п.4.3 договору орендна плата вноситься у строк до 15 числа кожного місяця наступного за звітним, а згідно п.4.4 договору розмір орендної плати переглядається один раз у два роки, зокрема, у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів інфляції, визначені законодавством. Відповідно до п.4.5 договору орендна плата справляється також у випадку, коли орендар з власних причин тимчасово не використовує земельну ділянку за умовами договору, а відповідно до п.п.5.1, 5.2 договору земельна ділянка передається в оренду для іншої некомерційної діяльності з цільовим призначенням 1.11.6 - для іншої некомерційної діяльності. П.6.2 договору передбачено, що земельна ділянка передається орендарю за актом прийому-передачі, а п.6.3 договору забороняється зміна цільового призначення земельної ділянки. Згідно п.12.3 договору дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, а згідно п.12.4 договору розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається у випадку несвоєчасного внесення орендної плати. Сокирянською міською радою за вищевказаним договором оренди землі передано у користування відповідачеві належну позивачу земельну ділянку. Факт передачі Сокирянською міської радою та прийому [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,0256 га, для іншої комерційної діяльності, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], підтверджується актом прийому передачі земельної ділянки від 29.10.2010 року (а.с.14). Також, з акту перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), складеного інженером землевпорядником ПП «Грандцентр» [PERSON] встановлено, що [PERSON] перенесено в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки площею 0,0256 га, що знаходиться по [ADDRESS]. Згідно ст.ст. 15, 21 Закону України «Про оренду землі», однією із істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Орендна плата на землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). П.288.1 ст.288 Податкового Кодексу України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Підпунктами 4.1., 4.3. пункту 4 договору оренди землі визначено, що орендна плата за користування вказаною земельною ділянкою вноситься орендарем у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки землі - 28665,85 грн. (п.2.2. Договору), що становить 2866,60 грн. без ПДВ в рік та вноситься орендарем щомісячно рівними частинами, у строк до 15 числа кожного місяця наступного за звітним. Крім того, 01.04.2016 року між Сокирянською міською радою, як орендодавцем, в особі секретаря міської ради [PERSON] та [PERSON], як орендарем укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки №041081800066 від 15.12.2010 року. Вказаною угодою було змінено форму та розмір орендної плати, тобто окремі істотні умови договору, а саме, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 7% від нормативної грошової оцінки землі (163986,10 грн.), що складає 11479,03 грн. в рік. Періодичність внесення орендної плати здійснюється щомісячно у розмірі 1/12 частини річної орендної плати (956,58 грн.), не пізніше 30 числа наступного за звітним місяцем. Вказана угода набрала чинності 01.04.2016 року, і вона вважається невід'ємною частиною договору оренди земельної ділянки №041081800066 від 15.12.2010 року. Ст.654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. П.9.4 договору передбачено, що приступати до використання земельної ділянки орендар має право тільки після державної реєстрації договору і така реєстрація договору була вчинена 17.10.2010 року. Отже, додаткова угода до договору, якою змінюється одна із істотних умов договору: форма і розмір орендної плати, також повинна бути піддана державній реєстрації, однак вона не пройшла таку реєстрацію, тому не має юридичної сили. Однак, суд вважає, що сторонами шляхом взаємного підписання даної додаткової угоди усно досягнуто домовленості щодо її умов. З встановлених судом обставин, які визнані стороною відповідача [PERSON] встановлено, що з 01.04.2016 року по 14.02.2017 року відповідач [PERSON] погоджувався з новими умовами договору оренди землі, сплачуючи орендну плату у розмірі, зазначеному в додатковій угоді до цього договору (останній платіж сплачено у березні 2017 року за лютий 2017 року). Таким чином, встановлено, що своїми діями відповідач підтвердив вчинення угоди, а позивач її прийняв. Таким чином, суд вважає, що між сторонами станом на лютий 2017 року існували договірні відносини на умовах, передбачених договором оренди від 15.12.2010 року, з урахуванням додаткової угоди від 01.04.2016 року. З повідомлення відділу у Сокирянському районі міськрайонного управління у Сокирянському районі та м.Новодністровську Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області №10-24-0.161-146/112-17 від 15.12.2017 року встановлено, що договір оренди земельної ділянки, укладений між Сокирянською міською радою та [PERSON] на даний час є чинним, інформації щодо його розірвання від державних реєстраторів нерухомого майна не надходило (а.с.20). Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.4 ст.23 Закону України «Про оренду землі» орендар зобов'язаний виконувати обов'язки відповідно до умов договору оренди. Орендна плата це обов'язкова умова договору оренди земельної ділянки, яка встановлюється згідно Закону України «Про оренду землі». Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З долученого прокурором до позовної заяви розрахунку заборгованості по орендній платі, який є додатком №1 до договору оренди, встановлено, що станом на 01.01.2017 року заборгованість [PERSON] по орендній платі становила 1001,90 грн. За 14 днів лютого 2017 року (по день відчуження нерухомого майна) нараховано орендну плату в сумі 446,40 грн. (з розрахунку 956,58 грн. за 1 місяць із 30 днів) Тобто, на день відчуження майна сплаті підлягала сума 1448,30 грн. (1001,90 + 446,40) Разом з тим, в березні 2017 року [PERSON] сплатив орендну плату за лютий в сумі 1900,00 грн., тобто станом на 14.02.2017 року жодної заборгованості по орендній платі не існувало, а існувала навіть переплата. При цьому, судом нижче мотивовано необґрунтованість нарахування позивачем відповідачу орендної плати після відчуження нерухомого майна та, як наслідок, припинення дії договору оренди. Однак, підставою для розірвання спірного договору оренди та повернення земельної ділянки може бути лише систематична несплата орендної плати, під якою слід розуміти несплату двох і більше платежів орендної плати. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012 року у справі №6-146цс12. Разом з тим, прокурор не довів в суді не тільки наявність у відповідача систематичної заборгованості з орендної плати, але й наявність заборгованості взагалі. З наведених вище підстав суд вважає необґрунтованим твердження прокурора у відповіді на відзив про те, що трактування [PERSON] умов договору створює в суспільстві уявлення про вседозволеність і не обов'язковість виконання вимог чинного законодавства, що підриває авторитет органів державної влади та держави в цілому. З копії договору дарування нежитлової будівлі від 14.02.2017 року встановлено, що цього числа [PERSON] подарував своєму синові [PERSON] нежитлову будівлю, що розташована в [ADDRESS], тобто відчужив її, і в той же день відомості про нового власника внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.66,67). Ст.31 Закону України «Про оренду землі передбачено, що договір оренди припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Оскільки [PERSON] набув право власності на нежитлову будівлю, яка розташована на орендованій відповідачем-позивачем [PERSON] земельній ділянці, даний договір оренди у відповідності до ст.31 Закону України «Про оренду землі» припинив свою дію, тому примусовому розірванню не підлягає, а позовні вимоги в частині його розірвання є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають також і з цих підстав. Крім того, п.287.5 ПК України встановлено, що податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. П.5.2 ст.5 ПК України передбачено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. А тому, при визначенні наявності в діях відповідача порушень щодо виконання умов договору оренди в частині строків та розміру внесення орендної плати за 2016-2017 роки суд вважає, що виходити слід саме із положень ПК України. Прокурор та представник позивача не подали до суду докази, які б підтверджували фіксацію органами Державної фіскальної служби України наявності у [PERSON] заборгованості по орендній платі, а також направлення вказаними органами на адресу [PERSON] податкового повідомлення-рішення. Відповідач в судовому засіданні стверджував, що таке повідомлення-рішення на його адресу не надходило і йому не вручалося. Таким чином, відсутні підстави вважати, що недоїмка (заборгованість відповідача по сплаті орендної плати) уповноваженими органами встановлена, а відповідно, наявні підстави вважати, що строки для її внесення у відповідності до п.287.5 ст.287 ПК України не сплили та право вимоги в судовому порядку не настало. Відповідно, також і з цих підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з [PERSON] орендної плати за період після припинення дії договору оренди - з 15.02.2017 року і по грудень 2017 року. Згідно ч.1 ст.34 Закону України у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Однак, Сокирянська міська рада на неодноразові вимоги [PERSON] про розірвання договору оренди, що має за собою наслідок у виді повернення земельної ділянки (а.с.71-72, 73, 74, 75, 76), безпідставно відмовляла останньому, штучно збільшуючи розмір заборгованості. Також, прокурором та позивачем не доведено, що після повідомлення [PERSON] від 26.02.2017 року, яке отримано міською радою 27.02.2017 року та 18.07.2017 року про припинення договору оренди, відповідач утримує у себе земельну ділянку та не бажає її передати позивачу, як її власнику (а.с.32). Крім того, теперішній власник нежитлової споруди [PERSON] є членом сім'ї - сином відповідача [PERSON], якому він подарував дану споруду і згідний передати земельну ділянку, на якій дана споруда розташована, для укладання нового договору. Прокурор не подав до суду докази примусового утримання орендованої земельної ділянки [PERSON] та не повернення з підстав припинення договору оренди міській раді, оскільки з даних підстав позов не заявлявся, а заявлявся з підстав розірвання договору оренди. Таким чином, є підстави вважати, що відсутній предмет спору з приводу позовних вимог про зобов'язання [PERSON] повернути міській раді земельну ділянку, тому позовні вимоги в даній частині не підлягають до задоволення також і з цих підстав. Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що всі вимоги первісного позову не підлягають до задоволення з таких підстав: не доведення прокурором наявності повноважень щодо звернення до суду з даним позовом в інтересах Сокирянської міської ради; відсутність заборгованості [PERSON] перед Сокирянською міською радою по сплаті орендної плати; відсутність підстав для примусового розірвання в судовому порядку договору оренди землі, який у відповідності до ст.31 Закону України «Про оренду землі» припинив свою дію 14.02.2017 року; відсутність предмету спору щодо повернення [PERSON] орендованої земельної ділянки міській раді. 2. Щодо зустрічного позову. Як на підставу зустрічного позову, позивач посилається на порушення відповідачем під час укладання договору оренди земельної ділянки вимог: Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.03.2010 року №548 «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель», постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220 «Про затвердження Типового договору оренди землі», абз.2 ст.14 Закону України «Про оренду землі», абз.1 ч.1 ст.1, абз.10 ч.1 ст.15 Закону України «Про державний земельний кадастр». Так, дійсно, Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.03.2010 року №548 «Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 року за №1011/18306, який повинен застосовуватися органами місцевого самоврядування, не передбачено такого виду цільового призначення земельної ділянки, як 1.11.6 - «для іншої комерційної діяльності». Таким чином, є підстави вважати, що положення оспорюваного договору щодо цільового призначення земельної ділянки суперечить вказаному вище Наказу. Абз.1 ч.1 ст.1, абз.10 ч.1 ст.15 Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI передбачено, що Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. До Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема: цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель). Однак, позивач не зазначив в зустрічній позовній заяві та не довів в суді, в чому саме полягає порушення відповідачем під час укладання оспорюваного договору вимог вказаних вище статей даного Закону, тому суд приходить до висновку, що допущення таких порушень позивачем не доведена. Суд вважає, що оспорюваний договір оренди укладено між сторонами з урахування відомостей, зазначених у Державному земельному кадастрі, згідно яких земельна ділянка площею 0,0256 га, розташована по [ADDRESS] відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а її цільове призначення визначено, як «для іншої комерційної діяльності» (а.с.85,86). При цьому, питання про скасування рішення Сокирянської міської ради від 19.02.2010 року №16/39-10 про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, визнання неправомірними дій Сокирянської міської ради, інших органів та організацій щодо внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру виходять за межі зустрічних позовних вимог, тому не можуть оцінюватися судом під час вирішення даної справи. Крім того, підставою для укладення між сторонами оспорюваного договору є вказане вище рішення сесії міської ради, у якому зазначено умови передачі земельної ділянки в оренду [PERSON], які в послідуючому включені в укладений на його підставі договір оренди, як істотні умови договору: місце знаходження земельної ділянки, її цільове призначення, розмір орендної плати та строк договору. На день ухвалення даного рішення вказане вище рішення міської ради не скасоване та є діючим. Абз.2 ст.14 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на день укладення оспорюваного договору, передбачено, що типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року №220, зі змінами, внесеними постановою від 03.09.2008 року №780 затверджено Типовий договір оренди землі. Однак, укладений між сторонами договір оренди частково не відповідає формі та положенням Типового договору, а саме: не зазначено перелік, характеристику та стан будівель, споруд та інших об'єктів інфраструктури, які розташовані на земельній ділянці. Також, в п.5.2 договору зазначено цільове призначення земельної ділянки: «для іншої комерційної діяльності», яке не передбачено законодавством. Тобто, є підстави вважати, що форма оспорюваного договору частково не відповідає Типовій формі договору. Ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однак, суд вважає, що положення договору оренди земельної ділянки щодо цільового призначення земельної ділянки повністю відповідають рішенню міської ради про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та надання [PERSON] в оренду земельної ділянки, що є підставою для укладання договору оренди саме на таких підставах, і дане рішення не скасоване, не змінене, а є дійсним на день ухвалення даного рішення. Також, договір оренди на момент укладення повністю відповідач відомостям, зазначеним у Державному земельному кадастрі. Крім того, інші порушення вимог законодавства, допущені у договорі оренди (відхилення від Типової форми договору оренди), є незначним, такі недоліки є несуттєвими та не свідчать про такі порушення цивільного законодавства, які б потягли за собою наслідки у виді визнання договору недійсним. Таким чином, позовні вимоги зустрічного позову суд також вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає, що про всі умови договору оренди, у тому числі і про ті, які на думку позивача порушують його права, він довідався в момент підписання договору - 29.10.2010 року. При цьому, позивач не подав до суду доказів своєї неможливості звернутися за правничою допомогою до підписання договору, внаслідок отримання якої міг довідатися про ті обставини умов договору, які зазначені ним в зустрічній позовній заяві. Також, позивач та його представник не подали до суду заяву про поновлення строку позовної давності, з дорученням доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку. Тому, суд не приймає до уваги, як безпідставні, твердження представника позивача щодо того, що договір оренди має триваючий характер, тому позовна давність щодо нього не застосовується, оскільки вони суперечать закону. Також, не приймає, як безпідставні, твердження про те, що договір оренди має скритий характер і про його умови [PERSON] не був обізнаний аж до моменту звернення за правничою допомогою до адвоката, оскільки таке твердження спростовується змістом даного договору та додаткової угоди до нього, який є чітким та зрозумілим, а також наявними у справі доказами. Таким чином, суд вважає, що зустрічний позов до суду 25.01.2018 року позивачем [PERSON] подано після спливу позовної давності, про застосування якої у своїй заяві від 11.04.2018 року просив суд представник відповідача [PERSON] (а.с.152), а позивач та його представник в судовому засіданні вважали такий строк пропущеним, заяви про його поновлення до суду не подати, тому суд вважає, що строк звернення до суду із зустрічним позовом пропущений без поважних причин. Дана обставина є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову. Однак, оскільки суд вважає зустрічний позов безпідставним, у його задоволенні слід відмовити саме з цих підстав, а не з підстав спливу позовної давності. Ч.1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.1 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу покладаються на сторони. Оскільки як первісний, так і зустрічний позов залишені судом без задоволення, понесені прокурором та [PERSON] судові витрати слід покласти на кожного із них. На підставі ст.140 Конституції України, ст.ст.203,215,759 ЦК України, ст.ст.5,286-288 ПК України, ст.ст.1, 2,13-15,24,31,32,34 Закону України «Про оренди землі», ст.ст.2,16,33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та

Outcome: dismissed