Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

До суду звернувся представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого йому державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори 04 грудня 2017 року на майно [PERSON] , який помер [INFO] . Просить визнати свідоцтво недійсним у частині включення до складу спадщини недоотриманих за життя його батьком сум щомісячних страхових виплат за період з 01.12.2014 року по 19.07.2016 року та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року в розмірі 42499,95 гривень. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори 04 грудня 2017 року на імя відповідача було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті батька відповідача [PERSON] , який помер [INFO] на тимчасово непідконтрольній території України у м. Луганську. Зокрема, у свідоцтві зазначено, що до складу спадщини померлого входить: право на суми недоотриманих страхових виплат у розмірі 54157,95 гривень. Посилаючись на правову позицію, відображену в постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, позивач вважає, що особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, яким є батько відповідача мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження у повному обсязі, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Натомість померлий за період з 01.12.2014 року по 19.07.2016 року не звертався з відповідною заявою до робочих органів Фонду, у звязку з чим йому було фактично нараховані та залишилися невиплаченими щомісячні страхові виплати . Щомісячні страхові виплати за цей період могли бути нараховані померлому лише на підставі його заяви робочим органом Фонду за фактичним місцем його проживання (перебування). Однак останній не скористався своїм правом на отримання страхових виплат відповідно до чинного законодавства, тому страхові щомісячні виплати з 01.12.2014 року йому не нараховувалися. Щодо довідки, на підставі якої видано оскаржуване свідоцтво про право на спадщину, позивач зазначає, що інформація, викладена у ній, не врахована державним нотаріусом і він посвідчив право відповідача на спадщину за законом на кошти у сумі 42499,95 гривень, на право на які у померлого за життя не виникло. У судове засідання представник позивача не прибув, у раніше поданих заявах просив розглянути справу без його участі. Заперечень проти винесення заочного рішення суду не надсилав. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, надавши заяву про розгляд справи без їхньої участі, також надали відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору державний нотаріус Біловодської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, висловивши думку що позов задоволенню не підлягає. Розглянувши матеріали справи, дослідивши у сукупності надані сторонами докази, зясувавши позиції учасників провадження, суд дійшов до наступного висновку. Згідно запиту державного нотаріусу Біловодської державної нотаріальної контори з Фонду витребувано інформацію про наявність та суму не отриманих буд-яких страхових виплат (регрес), на імя [PERSON] (а.с.9). Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області листом від 16.06.2017 року № 02/1209 надано інформацію наступного змісту: «Потерпілому [PERSON] не виплачено: щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року на загальну суму 11658 гривень. Також необхідно донарахувати потерпілому щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 19.07.2016 року (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 на суму 42499,95 гривень. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 54157,95 гривень». (а.с.10). Згідно ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомог у звязку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сімї, а у разі їх відсутностівходять до складу спадщини. Згідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст.1269 вказаного Кодексу передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно до п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Згідно ст. 81 ЦПК України, на сторони покладено обовязок доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем зазначено, що потерпілий [PERSON] перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України. Відділенням у м. Луганську не здійснено переміщення у населені пункти, де органи державної влади виконують свої повноваження у повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим у відділенні припинено з 01.12.2014 року. Позивачем не визначені правові підстави, за яких свідоцтво про право власності на спадщину за законом необхідно визнати недійсним. Крім того, ним не надано рішення щодо припинення нарахування страхових платежів, тому суд позбавлений можливості проаналізувати дії позивача щодо припинення нарахування [PERSON] цих платежів. Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у ред.№ 2542-VIII від 18.09.2018, визначені система прав, обовязків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, зокрема, ст. 46 Закону встановлений вичерпний перелік підстав для припинення страхових виплат і надання соціальних послуг, однак Позивачем не зазначено і документально не підтверджено, на якій підставі [PERSON] були припинені виплати. Відповідно до ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Посилання позивача на правові позиції, викладені у постанові Верховного суду України у справі №243/746/16-ц, суд вважає необґрунтованим, оскільки правовідносини у справі, що розглядалася у касаційній інстанції не тотожні спірним правовідносинам, що розглядаються наразі. Так, касаційним судом висловлена правова позиція стосовного правовідносин які виникли між потерпілим від нещасного випадку (Позивачем) і Фондом з приводу стягнення недоплаченої страхової виплати під час перебування на тимчасово непідконтрольній Україні території. Так, у постанові наголошено, що жодними законодавчими актами не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території, тому вимоги про стягнення страхових виплат під час перебування потерпілого на непідконтрольній території України є необґрунтованими. Водночас, справа, що розглядається, стосується правовідносин, які випливають зі спадкового права, а саме, визначення складу спадщини та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, тому застосовування правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 12 квітня 2017 року за аналогією, є неправильним. Окрім того, правові позиції, викладені у постанові ВСУ від 12 квітня 2017 року, на які посилається відповідач, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки за своїм змістом суперечать правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 243/3505/16-ц, де вказано, зокрема, що жоден із законів не передбачає такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Більш того, у вказаній постанові ВС наголошено, що підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Підсумовуючи наведене суд, дійшов до висновку, що померлий [PERSON] не мусив переміщуватися з тимчасово окупованої території України для звернення про продовження страхових виплат, відсутність такого звернення не є підставою припинення виплат. Склад спадщини, визначений державним нотаріусом Біловодської державної нотаріальної контори у свідоцтві про прийняття спадщини за заповітом, є правильним, нотаріус відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України правомірно видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати, оскільки його зміст повністю кореспондується зі змістом інформації Фонду про наявність заборгованості за страховими виплатами. З огляду на це, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд, відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, покладає судові витрати на позивача, тому позовні вимоги у частині стягнення з відповідача сплаченого судового збору у розмірі 1762,00 гривень задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed