Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

До суду звернулася з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовна заява обґрунтовується тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок та дві земельні ділянки. 29 жовтня 2007 року Позивачка з чоловіком склали спільний заповіт подружжя на користь [PERSON] щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, який посвідчений приватним нотаріусом Нововоронцовського районного нотаріального округу за № 833. Позивачка вважає заповіт подружжя недійсним, оскільки складений на майно, яке належить подружжю на праві спільної часткової, а не спільної сумісної власності, яке особа може заповідати лише за особистим заповітом. Просить визнати спільний заповіт подружжя недійсним. У судове засідання позивачка не з`явилася, просить розглянути позовну заяву у її відсутність, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідач у судове засідання також не з`явився, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку. 29 жовтня 2007 року [PERSON] і [PERSON] склали спільний заповіт подружжя на користь [PERSON] , який зареєстровано в реєстрі за № 833. Згідно тексту заповіту [PERSON] і [PERSON] на випадок смерті зробили наступне розпорядження «усе наше майно, що буде належати нам на день нашої смерті…». У кінці заповіту зазначено: «29 жовтня 2007 року мною, Мясоєдовою В.К. , приватним нотаріусом Нововоронцовського районного нотаріального округу, посвідчено заповіт подружжя [PERSON] і [PERSON] щодо майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності». Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 20.12.1969 року. [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02 вересня 2018 року, актовий запис 91). Відповідно наданих копій документів на час смерті [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0,0886га за адресою [ADDRESS] (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 735643); земельна ділянка, площею 5,21га на території Нововоронцовської селищної ради (державний акт на право власності на земельну ділянку серії IV-XC № 016629) та житловий будинок по [ADDRESS] (зміна адреси згідно рішення Нововоронцовської селищної ради № 64 від 29.11.2019 року на [ADDRESS] (договір купівлі-продажу від 17 квітня 1974 року). Згідно ст. 1233 ЦК України Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Главою 85 ЦК України визначено правила, які встановлюють, хто може складати заповіт, ким він має бути посвідчений, яким чином оголошений та виконаний. Тільки при дотриманні всіх положень Закону можливе спадкування за заповітом. Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (якщо це заповіт подружжя). Глава 16 ЦК України встановлює поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення - і це загальні норми права. Проте, ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами і унеможливлюють застосування загальних норм для визнання недійсності правочинів (ст. 215 ЦК України). За позовом заінтересованої особи суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України), тобто якщо документ складено людиною, не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погроз насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним. Між тим, вищеперераховані підстави визнання заповіту недійсним у даній справі відсутні і про наявність таких суду не було повідомлено. Положенням ч.1 ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Наведена норма закону є нормою, що дозволяє складання заповіту не однією особою, а двома, і вираження одночасно спільної волі двох осіб, а саме - подружжя. Отже, такий вид заповіту може бути складений лише конкретно визначеними суб`єктами, тобто особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. З матеріалів справи вбачається, що нині покійні [PERSON] та [PERSON] на час складання оспорюваного заповіту перебували у зареєстрованому шлюбі, про що зазначено вище. Як випливає з ч.1 ст. 1243 ЦК України, предметом спільного заповіту подружжя може бути майно, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Таким чином, за заповітом подружжя спадкодавці заповідають тільки те майно, що набуте ними в спільну сумісну власність. Майно, яке не є їх спільною сумісною власністю буде спадкуватися на інших підставах. Відповідно до ч.2 ст. 1243 ЦК України у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Отже, предметом такого заповіту є майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і спадкування цього майна відбувається в декілька етапів:спершу успадковується частка в спільній сумісній власності одного з подружжя другим з подружжя, який його пережив, а після смерті останнього зазначене в заповіті майно успадковується спадкоємцями за заповітом. Тобто, законом не передбачено право заповідачів на встановлення певних умов, за наявності яких виникає право на спадкування іншим подружжям, позбавлення його права на спадкування, передбачення заповідального відказу тощо, що дозволяється у випадку складання індивідуального заповіту. Згідно з ч.3 ст. 1243 ЦК України за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, якщо один з подружжя помре, інший вже не зможе відмовитися від спільного заповіту. Слід також зазначити, що відмова одного з подружжя від заповіту подружжя не тягне за собою недійсність заповіту загалом, а лише передбачає недійсність розпорядження того заповідача, який від нього відмовився. Зокрема, це підтверджується ч.3 ст. 1257 ЦК України, де вказується, що недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, якщо заповіт було складено подружжям, а потім один з подружжя відмовився від спільного заповіту, то розпорядження, від якого особа відмовилася, втрачає силу, але розпорядження іншого з подружжя залишається чинним. Разом з тим, у такому випадку чинне розпорядження є не чим іншим, як заповітом одного з подружжя стосовно належної йому частки в праві спільної сумісної власності. Тобто майно в цьому разі не буде успадковуватися іншим з подружжя, а одразу перейде до зазначеного в заповіті спадкоємця. Враховуючи те, що підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту судом не встановлено, а тому позовні вимоги про визнання недійсним заповіту подружжя, посвідченого 29 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Нововоронцовського районного нотаріального округу Мясоєдовою В.К., не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed