Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Заступник прокурора Запорізької області Юрченко Ю. в січні 2018 року звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі продажу, витребування майна. В позові зазначив, що 18 вересня 2015 року між державою Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», з одного боку, та відповідачем [PERSON] , - з другого, укладений договір купівлі-продажу комплексу будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4 вказаного договору продаж вчинено за 499599 грн. За змістом правочину нерухоме майно, яке є предметом договору, належить державі на праві державної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 6 серпня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Даний правочин, як зазначено в позові, є недійсним, оскільки при його вчиненні порушені вимоги нормативних актів, зокрема «Порядку відчуження об`єктів державної власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 року, за змістом п. п. 6, 8 якого є обов`язковим надання відповідному суб`єкту управління майном згоди або дозволу Фонду державного майна України на відчуження майна. В порушення наведеного положення законодавства Фонд погодження на відчуження згаданого майна не надавав. Окрім вказаного порушення «Порядку..», продаж здійснено всупереч вимог п. 10, в силу якого звіт про оцінку відчужуваного майна має пройти рецензування, а висновок про вартість майна має бути погоджений з Фондом державного майна України, звіт про оцінку цього майна з Фондом державного майна не погоджувався, а сам звіт за наслідками його рецензування визнаний таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним. Таким чином, відчуження державного майна проведено з грубими порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим оспорюваний правочин належить визнати недійсним. Власником спірного майна на час звернення до суду з цим позовом є товариство з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац», яке набуло нерухомість за безвідплатним договором, на що вказує свідоцтво про право власності від 09.12.2015 року № 49465829, видане Запорізьким міським управлінням юстиції. Так як власник у відповідності до закону вправі витребувати своє майно від добросовісного набувача у всіх випадках, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, предмет недійсного договору належить витребувати на користь власника в особі Міністерства аграрної політики та продовольства. У зв`язку з викладеним просить визнати оспорюваний правочин недійсним, витребувати з чужого незаконного володіння, у товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац», комплекс будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України. Судові витрати у виді судового збору просить покласти в рівних частках, а саме: в сумі: 3298 грн. на відповідачів Міністерство аграрної політики та продовольства, [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац». Ухвалою судді від 31.01.2018 року позов залишений без руху. Ухвалою судді від 16.02.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. З відзиву [PERSON] випливає, що оспорюваний правочин вчинений у відповідності до вимог законів, що діяли на момент укладення договору, при цьому Міністерство аграрної політики та продовольства як власник майна мало всі повноваження по відчуженню нерухомості у зв`язку з перебуванням державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» в стані ліквідації та відсутністю регламентованої процедури погодження з Фондом державного майна України відчуження майна при здійсненні ліквідації суб`єкта господарювання. Разом з тим Фонд державного майна України, в інтересах якого пред`явлений позов, не є власником майна, що відчужене за оспорюваним правочином, тому йому не належить право пред`являти відповідні вимоги. Передачу майна від [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац» не можна вважати безвідплатним відчуженням, оскільки нерухомість була передана другому відповідачу як внесок у статутний капітал суб`єкта господарювання взамін на корпоративні права товариства, тому витребування майна у такому випадку, до того ж особою, яка не є власником майна, не грунтується на законі. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. У відзиві товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац» зазначено, що прокурором порушено процедуру звернення до суду за захистом порушених інтересів інших суб`єктів правовідносин, у даному випадку держави, яка (процедура) у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» полягає у попередньому зверненні до відповідного суб`єкта владних повноважень з повідомленням про подання позову в інтересах цієї особи, а передумовою для звернення до суду є неналежне здійснення особою, в інтересах якої, подається позов, своїх повноважень. Таким чином, прокурор всупереч вимог законодавства про прокуратуру та цивільного процесуального законодавства не довів наявність шкоди для інтересів держави в особі Фонду державного майна України укладенням оспорюваного правочину; які свої повноваження не виконували або неналежним чином виконували посадові особи Фонду раз прокурор застосував знаряддя захисту на користь Фонду державного майна України. Що стосується попереднього повідомлення особи, в інтересах якої здійснюється звернення до суду, прокурор не надав суду доказів такого повідомлення. Другий відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що Фонд державного майна України не є власником майна, про витребування якого йдеться в позові, інакше прокурор вимагав би його повернення саме власнику. Що стосується погодження на відчуження майна, не отриманого у Фонді, що і є ,за доводами позову, підставою для визнання правочину недійсним, питання про дозвіл (погодження) Фонду на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством внормовано підпунктом «и» пункту 2 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», проте вказаний Закон не містить приписів щодо обов`язкового погодження на відчуження майна в процесі ліквідації, як не підлягає застосуванню і наведений прокурором «Порядок відчуження об`єктів державної власності», оскільки згаданим прокурором пунктом 6 цього «Порядку…» передбачено отримання згоди Фонду напередодні відчуження майна під час здійснення поточної діяльності суб`єкта господарювання, а не в процесі ліквідації цього суб`єкта. Разом з тим на випадок цього продажу розповсюджується дія Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 403 від 01.07.2013 року «Про припинення діяльності державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство», за змістом якого Міністерством прийнято рішення про припинення підприємства шляхом ліквідації та зобов`язано голову ліквідаційної комісії провести інвентаризацію й оцінку майна, коштів і здійснити продаж основних засобів підприємства з метою погашення кредиторської заборгованості. Крім того, як випливає із змісту п. 7 «Порядку…», остаточне рішення з приводу відчуження державного майна приймає суб`єкт управління, а саме: Міністерство аграрної політики та продовольства України, якому і належить прерогатива звернення до Фонду державного майна за отриманням дозволу (погодження) на продаж, а не суб`єкт господарювання. Між тим незвернення Міністерства до Фонду у випадку продажу спірного майна зумовлено не нехтуванням положень «Порядку…», а тим, що «Порядком..» не передбачено дотримування встановленої пунктом 7 процедури у випадках відчуження майна на підставі владного розпорядження Міністерства про припинення діяльності державного підприємства та продаж основних засобів підприємства з метою погашення кредиторської заборгованості. Підставою для звернення прокурора до суду в інтересах держави є наявність шкоди для інтересів держави. Як на шкоду державним інтересам позивач посилається на неякісність, непрофесійність звіту про оцінку майна, за висновками рецензії Фонду державного майна України. Проте вказаний звіт був рецензований суб`єктом оціночної діяльності на підставі заяви державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство», внаслідок чого визнаний таким, що відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, має незначні недоліки, що не вплинули на достовірність оцінки. Що ж стосується вартості спірного майна, висновки з цього приводу в звіті про оцінку співпадають з висновками судової оціночної будівельної експертизи, що була призначена з метою оцінки тієї ж самої нерухомості в кримінальному провадженні. Неспроможними, за змістом заперечень, є і посилання прокурора на безоплатність передачі майна товариству з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац», так як внесення до статутного капіталу юридичної особи нерухомості, що і відбулося з боку [PERSON] по відношенню до товариства «Базіс-Плац», не можна вважати безоплатним, так як за своєю правовою природою ці дії є втіленням умов договору міни: учасник господарського товариства міняє майно на корпоративні права. У зв`язку з викладеним віндикаційний позов може бути пред`явлено у випадках, коли майно було загублене; викрадене, вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, проте право пред`явлення і таких вимог не належить Фонду, який не є власником майна. Що стосується вимоги про витребування майна до володіння Міністерства аграрної політики, вона не відповідає жодному способу захисту цивільного права, оскільки, якщо виходити з логіки міркувань прокурора, фактично порушено право власника, яким є Міністерство, між тим воно зазначено як відповідач, але вимогу зобов`язального характеру, за змістом позову, належить вчинити на користь відповідача, що суперечить змісту захисту порушеного цивільного права. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить про відмову в задоволенні позову. Фонд державного майна України, який має статус позивача в справі, надав суду письмове звернення, поіменоване відзивом на позовну заяву, з якого випливає, що за установленою «Порядком відчуження об`єктів державної власності», затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 06.06.2007 року № 803, процедурою погодження на відчуження майна за адресою: [ADDRESS] , Фонд не надавав, документи стосовно надання погодження на відчуження майна до Фонду не надходили, рецензування звітів про оцінку такого майна не проводилось. За результатами рецензування звіту про оцінку вказаного майна, проведеного регіональним відділенням Фонду по Запорізькій області на вимогу прокурора Запорізької області, звіт про незалежну експертну оцінку вартості спірної нерухомості класифікується за ознакою абзацу п`ятого пункту 67 Національного стандарту № 1 як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та непрофесійним і не може бути використаний. Відзив містить умовивід про те, що відчуження об`єкту державної власності в порушення «Порядку відчуження об`єктів державної власності» в даному випадку посягає на інтереси саме органу управління означеним майном, тобто Міністерства аграрної політики та продовольства України (а. с. 85-88 т. 2). Третя особа - державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство» в особі голови ліквідаційної комісії Зварійчука В.В. надала суду заяву по суті, яка поіменована відзивом, що містить незгоду з позовними вимогами та обгрунтована такими доводами. Третя особа вважає, що прокурором не обгрунтована наявність підстав для представництва у суді за встановленою в статі 23 Закону України «Про прокуратуру» процедурою, зокрема, не надано доказів повідомлення Фонду щодо захисту його інтересів в суді прокурором. Саме ж звернення прокурора не містить посилання переконливі передумови для подання цього позову, якими в силу закону є порушення інтересів держави. Що стосується, підстав для відчуження державного майна, таке відчуження було здійснено в межах процедури ліквідації підприємства як такого, що не веде господарської діяльності, на підставі рішення суб`єкта управління (наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 403 від 01.07.2013 року «Про припинення діяльності державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство»). Прийняття означеного рішення з Фондом державного майна не погоджується, у відповідності до ст. 105 ЦК України до ліквідаційної комісії з моменту призначення переродять повноваження щодо управління справами юридичної особи, а у органу управління залишаються функції виключно погодження ліквідаційного балансу. Дія «Порядку відчуження об`єктів державної власності» не розповсюджується на відчуження майна державних підприємств, щодо яких прийнято рішення про їх ліквідацію, яка здійснюється за процедурою, встановленою цивільним законодавством, зокрема, продаж майна, що входить до ліквідаційної маси, врегульований частиною 9 ст. 111 ЦК України. Статтею ж 105 ЦК України передбачено, що від моменту призначення ліквідаційної комісії до неї переходять усі повноваження щодо управління справами підприємства. Прийняття такої позиції Фондом випливає із змісту переписки державного підприємства «Бердянське АТП» та заступника Голови Фонду державного майна України Парфененка Д., що втілене в листі № 10-24-16150 віл 23.08.2016 року, про те, що Порядком не передбачено розгляд звернень голів ліквідаційних комісій на отримання погоджень на відчуження об`єктів державної власності, і відповідно Фондом такі звернення не розглядалися та не надавалися погодження головам ліквідаційних комісій на відчуження нерухомих об`єктів на підставі їх звернень. Відсутність порушень законності та шкоди інтересам держави підтверджується закриттям кримінального провадження, внесеного до Єдиного Реєстру досудових розслідувань за номером 12015080130005072 від 16.10.2015 року, за ознаками кримінально караних діянь, що передбачені ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 3641 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях голови ліквідаційної комісії та інших осіб складу кримінального правопорушення. Що стосується доводів прокурора про можливість проведення відчуження майна у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного майна», процедура віднесення підприємств до таких, що підлягають приватизації, внормована законом і не залежить від волевиявлення голови ліквідаційної комісії. В переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2015-2017 роках, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 271 від 12.05.2015 року, державного підприємства «Бердянське АТП» немає; воно включено до переліку об`єктів, які рекомендовано припинити шляхом реорганізації або ліквідації, на виконання державної Стратегії, основою якої є подальше реформування державних підприємств як одне з зобов`язань, що прийняла на себе держава Україна в рамках домовленостей з Міжнародним валютним фондом. З урахуванням викладеного третя особа вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні прокурор підтримав викладені в позові вимоги. Просить про ухвалення рішення на користь позову. Представники відповідачів [PERSON] С [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац» проти задоволення позову заперечують, обгрунтовуючи заперечення наведеними у відзивах доводами. Представники Фонду державного майна України, Міністерства аграрної політики і продовольства України, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явились, клопотання про розв`язання позову у їх відсутність суду не надали. Голова ліквідаційної комісії державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» Зваріучук В.В., належним чином повідомлений про судовий розгляд, до суду не з`явився. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України не є перешкодою для проведення судового розгляду у відсутність зазначених учасників справи. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з такого. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 2 статті 4 ЦПК України). Порядок звернення до суду органів та осіб в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах врегульований статтею 56 ЦПК України. До кола таких осіб у відповідності до частин третьої, четвертої вказаної статті відноситься прокурор. Законом України «Про прокуратуру» у статті 23 визначено випадки представництва прокурором інтересів громадянина або держави в суді. Судом відкрито провадження в справі, оскільки за формальними критеріями, встановленими в статті 23 Закону України «Про прокуратуру», звернення прокурора до суду відповідає встановленому цій статі порядку: прокурор до звернення до суду повідомив Фонд державного майна України про намір подати позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та про довольства України, [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац», третя особа - державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», про визнання недійсним договору купівлі продажу, витребування майна (а. с. 53 т. 2); Фонд державного майна України не заперечив проти підстав для такого представництва; прокурор також послався на наявність шкоди державним інтересам, яка за доводами позову полягає у відчуженні державної власності з грубим порушенням вимог чинного законодавства, в обхід визначених законодавцем процедур. Відкривши провадження в справі, суд має здійснити судовий розгляд справи, завданням якого є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів. Вирішуючи на підставі наданих учасниками справи фактичних даних вимогу позову про визнання правочину недійсним з мотивів його невідповідності закону, суд виходить з такого. В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В силу п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. 18 вересня 2015 року відбувся договір купівлі-продажу нерухомого майна, що складається з прохідної літ. А загальною площею 46 квадратних метрів, спиртосховища літ. Б-2 загальною площею 495,5 квадратних метрів, складів посуду літ. В загальною площею 274,5 квадратних метрів, літ. Д-2 площею 2018 квадратних метрів, спирторозливу літ. Г загальною площею 18,7 квадратних метрів, майстерні літ. Е загальною площею 78 квадратних метрів, між державою Україна в особа Міністерства аграрної політики та продовольства України, до сфери управління якого входить державне підприємство «Бердянське агроторгове підприємство», з одного боку, та [PERSON] , - з другого (а. с. 13-17 т. 1). За змістом Закону України «Про управління об`єктами державної власності» № 185-У від 21.09.2006 року управлінням об`єктами державної власності є здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним у відповідності до ст. 5 Закону органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. У випадках, встановлених законодавством, Фонд державного майна України дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна, як випливає з підпункту «и» ст. 7 Закону. Процедуру відчуження об`єктів державної власності внормовано «Порядком відчуження об`єктів державної власності», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06.06.2007 року, відповідно до якого рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна. Для отримання згоди на відчуження майна суб`єкт господарювання подає суб`єкту управління разом із зверненням стосовно відчуження майна пакет документів, а суб`єкт управління у разі доцільності відчуження нерухомого майна у 30-денний строк з дати надходження документів, зазначених у підпунктах 1-7 цього пункту, подає їх Фонду державного майна разом з інформацією суб`єкта управління стосовно впливу відчуження майна на цілісність майнового комплексу і провадження суб`єктом господарювання виробничої або іншої діяльності та пропозиціями щодо організатора аукціону з продажу нерухомого майна (п. 7 «Порядку…» в редакції, що діяла на час вчинення правочину з відчуження майна). Пуктом 8 «Порядку…» в редакції, що діяла на час вчинення правочину, передбачено, що Фонд державного майна протягом 25 робочих днів з дати надходження зазначених документів у повному обсязі приймає рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна, яке надається Фондом державного майна у формі листа. Наведеним пунктом «Порядку…» передбачені випадки прийняття рішення про відмову в наданні згоди або погодження на відчуження майна. Пунктом 10 «Порядку…» в редакції, чинній на момент укладення договору, встановлено, що висновок про вартість майна, згода на відчуження якого надається Фондом державного майна, погоджується Фондом державного майна за умови дотримання вимог законодавства з питань оціночної діяльності. Висновок про вартість майна, погоджений Фондом державного майна, видається разом з погодженням на відчуження майна відповідному суб`єктові управління. Як випливає з відповіді регіонального відділення Фонду державного майна України, а також інформації Фонду державного майна України, документів стосовно отримання згоди на відчуження майна, що було предметом оспорюваного правочину, до відділень Фонду не надходило, рішення з приводу продажу нерухомого майна державного підприємства «Бердянське АТП» не приймалось, висновок про вартість цього майна Фондом не погоджувався (а. с. 18, 19, 22-24 т. 1). З огляду на наведені положення закону суд доходить висновку про переконливість доводів позову про порушення процедури відчуження майна, яке у відповідності до п. 13 «Порядку…» в редакції, чинній на момент вчинення правочину, здійснюється шляхом його продажу на аукціоні, що свідчить про невідповідність договору вимогам законодавства, яке діяло на момент укладення правочину. На вказаний висновок суду не впливають твердження представника [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац» та голови ліквідаційної комісії державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» про те, що встановлена «Порядком відчуження об`єктів державної власності» процедура відчуження об`єктів державної власності не поширюється на відчуження майна під час здійснення ліквідаційної процедури на підставі владного розпорядження суб`єкта управління державним майном, виходячи з такого. Статтею 5 «Порядку…» в чинній станом на 18.09.2015 року редакції внормовано, що його дія не поширюється на відчуження: 1) цілісних майнових комплексів державних підприємств, їх структурних підрозділів; 2) індивідуально визначеного майна, що в установленому порядку включене до переліків об`єктів, які підлягають приватизації відповідно до законодавства з питань приватизації; 3) майна, на яке відповідно до законодавства встановлена заборона на відчуження; 4) майна, порядок відчуження якого визначається окремим законом; 5) майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації (корпоратизації), але перебуває на їх балансі, і відчуження якого здійснюється шляхом приватизації; 6) майна, переданого в оренду у складі цілісних майнових комплексів державних підприємств, організацій (їх структурних підрозділів). Доводи про те, що під час здійснення ліквідаційної процедури продаж майна в інтересах погашення кредиторської заборгованості здійснюється за відмінною від впровадженої «Порядком…» процедури згадані учасники справи спрямовують в русло тверджень про те, що здійснення відчуження у таких випадках врегульоване статтями 105, 111 ЦК України. Зокрема, зазначає голова ліквідаційної комісії, продаж майна, що входить до ліквідаційної маси, врегульований частиною 9 ст. 111 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи. Суд не погоджується з грунтовністю цих тверджень, так як статтею 111 ЦК України лише закріплений порядок ліквідації юридичної особи, а згадана учасником справи частина 9 цієї статті не містить порядку відчуження майна юридичної особи, що припиняється. Як наведено судом, стаття 5 «Порядку…» містить коло випадків, яке є вичерпним, на які не розповсюджується застосування цього «Порядку…», і воно (коло) не охоплює випадки продажу майна через ліквідацію державного підприємства на підставі владного розпорядження суб`єкта управління. Інших нормативних джерел, які впорядковували б порядок відчуження майна державного підприємства, що ліквідується, окрім «Порядку відчуження об`єктів державної власності», на час здійснення продажу нерухомості не існувало. Правова позиція, відповідно до якої для процедури відчуження майна державного підприємства, яке перебуває в процесі ліквідації за рішенням органу, до сфери управління якого воно належить, подібних винятків ГК України чи Закон України «Про управління об`єктами державної власності» не передбачають, а також і не містять норм, які б спеціально уповноважували саме в такому випадку керівництво державного підприємства, комісію з його ліквідації, голову такої комісії та/або орган, до сфери управління якого воно належить, відчужувати нерухоме майно підприємства без погодження з Фондом державного майна України, міститься в постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 року в справі № 601081цс17. Хоча суд у відповідності до положень закону при оцінці оспорюваного правочину і виходить із змісту нормативних актів, що діяли на момент укладення правочину, проте наведені міркування суду підкріплює той факт, що на час розгляду цієї справи законодавчо вдосконалений порядок відчуження майна, що відноситься до сфери регулювання «Порядку відчуження об`єктів державної власності», який на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 194 від 13.03.2019 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» поширив свою дію і на відчуження майна у процедурі ліквідації за рішенням суб`єкта управління (п. 3 «Порядку…» в чинній редакції). Наведене означає, що законодавець внормував положення вказаного нормативного акту, який і раніше врегульовував спірні правовідносини, задля запобігання їх розширеному тлумаченню. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення вимоги прокурора про визнання правочину недійсним, виходячи з такого. Завданням цивільного судочинства в силу ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. Право кожної особи в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів внормовано статтею 4 ЦПК України. З наведеного положення цивільного законодавства випливає, що кожний суб`єкт цивільних процесуальних відносин наділений правом захисту належного саме йому права, свободи чи інтересу, які порушуються, на що вказує семантика прислівника «своїх». У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 2 статті 4 ЦПК України). Порядок звернення до суду органів та осіб в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах врегульований статтею 56 ЦПК України. До кола таких осіб у відповідності до частин третьої, четвертої вказаної статті, як зазначено раніше, відноситься і прокурор, який звертається до суду з позовом, бере участь у розгляді справи за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, у визначених законом випадках. Законом України «Про прокуратуру» у статті 23 визначено випадки представництва прокурором інтересів громадянина або держави в суді. Підставою для представництва в суді законних інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Таким чином, передумовою для звернення прокурора до суду в інтересах держави є сукупність таких обставин, як наявність порушення або загроза порушення інтересів держави (1) та нездійснення або неналежне здійснення органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту цих інтересів (2). Зміст принципу диспозитивності як однієї з засад цивільного судочинства сформульований в статті 13 ЦК України і полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. З конструкції частини третьої статті 215 ЦК України випливає, що правом на оспорювання правочину наділені сторони цього правочину або інша заінтересована особа, а для звернення прокурора до суду з позовом про захист інтересів держави, як зазначено судом, необхідно констатувати порушення або загрозу порушення інтересів держави (1) та нездійснення або неналежне здійснення органом державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту цих інтересів (2). З роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009, Постанова, Верховний Суд України «Про судове рішення у цивільній справі» слідує таке. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України), тобто особи, чиї цивільні право, свобода чи інтерес у відповідності до ст. 4 ЦПК України є порушеними, невизнаними або оспорюваними. Звернення прокурора до суду з цим позовом продиктовано інтересами Фонду державного майна України, який і набув статусу позивача. Статус цього державного органу внормований Законом «Про Фонд державного майна України», відповідно до статті першої якого Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Укладення оспорюваного правочину не посягає на цивільні права та інтереси Фонду, який, як зазначено, регулює державну політику в сфері певних правовідносин, оскільки він не є власником відчуженого державного майна, тому йому і не належить право висування вимог цього позову. Встановлена судом відсутність ознак порушення права є підставою для залишення позову без задоволення. Саме наведена підстава і зумовила прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову, але, окрім цього, суд зауважує на тому, що прокурор не довів, які саме інтереси держави та яким чином порушені оспорюваним правочином чи яким інтересам держави та яким чином загрожує оспорюваний правочин, а порушення державних інтересів або загроза такого порушення і є підставою для процесуального представництва прокурора. Що стосується вимоги про витребування нерухомого майна на користь власника Міністерства агрополітики, ці вимоги також не підлягають задоволенню. Означені вимоги спрямовані в русло правовідносин, що регулюють захист права власності. Главою 29 ЦК України, яка регламентує вказані правовідносини, передбачено кілька способів захисту права власності. Прокурором застосовано положення статті 388 ЦК, що встановлюють право власника на витребування майна від добросовісного набувача, який набув його безвідплатно в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Висування вимоги про захист права власності є прерогативою власника. Означене випливає і з найменування статті цивільного законодавства, яка регулює право власника на витребування майна і про застосування якої просить прокурор в інтересах Фонду державного майна України. Разом з тим Фонду державного майна України, що не є власником спірного майна, як раніше зазначено судом, не належить право висування цієї вимоги, і ці обставини є підставою для відмови в задоволенні позову. Окрім наведених міркувань, суд враховує і безпідставність кваліфікації отриманого товариством з обмеженою відповідальністю «Базіс-Плац» в якості внеску до статутного капіталу майна як такого, що набуте безвідплатно. Означений висновок суду підкріплює роз`яснення пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», \~відповідно до якого під час розгляду позову власника про витребування майна, переданого як вклад до статутного (складеного) капіталу господарського товариства, суд має враховувати, що отримання майна як вкладу до статутного (складеного) капіталу є відплатним придбанням, оскільки в результаті передання вкладу особа набуває права учасника господарського товариства. З системного аналізу статей 4, 48, 49, 51 ЦПК України випливає, що судовому захисту підлягають лише такі порушені, невизнані, оспорювані права, свободи чи законні інтереси, вимога про захист яких адресована особі, яка повинна відповідати за позовом. Вибір відповідача, тобто особи, яка має відповідати за позовом, залучення до участі в справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача в силу положень цивільного процесуального законодавства є виключним правом позивача ( ст. 51 ЦПК України). Неспроможність вимоги про передання витребуваного майна на користь особи, яка залучена як відповідач в справі (Міністерство аграрної політики та продовольства України), також враховує суд, ухвалюючи про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed