Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

До Тлумацького районного суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 18.11.2015 року він уклав з [PERSON] договір позики, згідно з яким передав останньому кошти в сумі 15000 грн. з умовою їх повернення до 01.03.2016 року. Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки. Однак, [PERSON] відмовляється виконати належним чином свої грошові зобовязання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує його заяви щодо повернення суми позики і до теперішнього часу не виконав свій обовязок, порушивши строк повернення коштів, передбачених договором. Надалі в добровільному порядку вирішити даний спір неможливо. Просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про дату час та місце розгляду справи був двічі належним чином повідомлений. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з врахуванням того, що відповідач про причини неявки не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можна провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 18.11.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 18.11.2015 року (а.с. 2), за якою відповідач позичив у [PERSON] гроші в сумі 15000 грн., які зобовязався повернути у термін до 01.03.2016 року, проте цього обовязку так і не виконав. Зазначена обставина нічим не спростована. Верховний Суд України при розгляді справи № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Приймаючи рішення по справі, суд виходить з того, що згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначена розписка є належним та допустимим доказом на підтвердження укладання договору позики та його умов. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) . В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач прийняті на себе за зобов'язання за договором позики щодо своєчасного повернення коштів не виконав та допустив виникнення заборгованості в сумі 50000 грн. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Будь-яких доказів, які б спростовували наведену позивачем суму заборгованості за вказаним договором позики (розпискою), відповідачем суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики (розпискою) є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки [PERSON] на підставі п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то з [PERSON] слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі встановленому на момент подачі позову до суду, а саме 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 1046, 1047, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88, 224-226 ЦПК України,

Outcome: approved