Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Заявник [PERSON] 17 вересня 2021 року звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси та просила видати обмежувальний припис, яким вжити заходи тимчасового обмеження прав стосовно [PERSON] , [INFO] , на строк шість місяців та покласти на нього наступні тимчасові обмеження: 1. Обмежити спілкування [PERSON] , [INFO] із заявником [PERSON] , [INFO] , і донькою [PERSON] , [INFO] . 2. Заборонити [PERSON] , [INFO] наближатися до заявника [PERSON] і доньки [PERSON] у квартирі, будинку, де знаходиться квартира, за адресою: [ADDRESS] і навколо них. 3. Заборонити [PERSON] , [INFO] особисто і через третіх осіб розшукувати заявника [PERSON] , [INFO] , і доньку [PERSON] , [INFO] , переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. 4. Заборонити [PERSON] , [INFO] вести листування, телефонні переговори, смс переписку з [PERSON] , [INFO] , і донькою [PERSON] , [INFO] або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви вказано, що заявник із заінтересованою особою перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2016 року шлюб між заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] розірваний. Однак, до теперішнього часу [PERSON] не дає заявнику спокою, знущається над заявником та їх спільною дитиною. Посилаючись на роздруківку переписки у Viber, заявник стверджує про те, що [PERSON] нецензурно ображає її, загрожує, проклинає, вимагає щоб вона відмовилась від аліментів, бажає дитині щоб її собака загризла чи машина збила, загрожує знищити заявника та її рідних, надсилає мерзотні фото, а отже здійснює психологічне насильство. [PERSON] приїжджає до м.Одеси, фарбує вхідні двері в під`їзд багатоквартирного будинку заявника, тротуар перед будинком нецензурними записами, чим ображає заявника, її рідних, порушує їх спокій, а також спокій мешканців десятиповерхового будинку. [PERSON] жорстоко поводиться із заявником та спільною донькою, постійно тримає в страху, постійно переслідує. Ухвалою суду від 20.09.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено заяву до розгляду в порядку окремого провадження на 21.09.2021 року. У судове засідання [PERSON] не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом телефонограми та надіслання смс повідомлення, враховуючи вимогу ч.2 ст. 350-5 ЦПК України про розгляд справи про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин. Заявник надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заінтересована особа [PERSON] до суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб сайті суду, в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, враховуючи вимогу ч.2 ст. 350-5 ЦПК України про розгляд справи про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин. Згідно п.2 ч.1 ст. 35-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Враховуючи належне повідомлення заявника та заінтересованої особи про дату, час та місце розгляду справи, вимоги ч.2 ст. 350-5 ЦПК України про розгляд справи про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у їх відсутність. Відповідності до п. 1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, дослідивши матеріали заяви про видачу обмежувального припису, дійшов наступного висновку. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 18 жовтня 2016 року: задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу; розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.12.2012 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №323. Заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] являються батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В підтвердження вчинення заінтересованою особою [PERSON] домашнього насильства, заявником [PERSON] надано суду: -роздруківки переписки у месенджері Viber. Дослідивши зміст наданої переписки, суд приходить до висновків, що він однозначно носить негативний характер, містить нецензурні висловлювання, погрози та образи. Разом із тим, надані заявником докази, не дають можливості достеменно встановити дати переписки та осіб, між якими вона здійснювалась. Також матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] до правоохоронних органів, за наслідком реагування на відповідну переписку, та результатів такого звернення. -фото записів, які вчинені на стіні будівлі та при вході до будівлі, на тротуарі. Дослідивши зміст наданих фото та записів, суд приходить до висновку що вони стосуються [PERSON] . Разом із тим, заявником не надано суду доказів того, що ці записи вчинені саме заінтересованою особою [PERSON] , також заявником не надано суду доказів звернення до правоохоронних органів, за наслідком відповідних записів, та результатів такого звернення. Вирішуючи справу суд виходить із наступного. Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі №452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі №509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі №753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі №570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 03 серпня 2021 року у справі №761/27704/20. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. У даному випадку, з огляду на встановлені судом обставини, заявником [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами вчинення [PERSON] систематично домашнього насильства (висловлювання нецензурною лайкою, погрожування фізичною розправою) відносно неї та малолітньої [PERSON] . Суд вважає за необхідне зазначити, що судом не встановлено не лише фактів, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насилля за ст. 173-2 КУпАП, або за ст. 173 КУпАП, а і фактів звернення заявника [PERSON] до правоохоронних органів з цього приводу. Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. За таких обставин, враховуючи, що суду не надано достатніх, належних, допустимих та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці, настання наслідків його вчинення, суд приходить до висновку, що заява про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню. В той же час, відмова у задоволення даної заяви не позбавляє заявника права на повторне звернення до суду з аналогічною заявою, із доданням додаткових доказів. За правилами ст. 350-5 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed