Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

До суду з позовною заявою звернулась [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до [PERSON] , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якій просить: позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з відповідачем у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2002 по 27.02.2012, від шлюбу в них народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.02.2012 у справі № 2-6840/11 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу їх спільна дитина [PERSON] залишилася проживати разом з нею, та станом на теперішній час повністю знаходиться на її утриманні та фактично проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Відповідач донькою не цікавиться, безвідповідально та байдуже ставиться до своїх батьківських обов`язків, належного догляду за дитиною не здійснює, будь-якої допомоги на утримання дитини не надає, батьківської турботи не проявляє. Позивач зазначає, що відповідач працездатний. Аліментних зобов`язань та інших стягнень за виконавчими документами не має, та в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. До початку підготовчого засідання відповідач відзив на позовну заяву не подав. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України В судовому засіданні представник позивача адвокат Маркевич В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши що відповідач більше восьми років не приймає участі у вихованні дитини, усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, неповнолітня дитина мешкає разом з позивачем, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів на утримання дитини визнав, проти задоволення позовних вимог про позбавлення його батьківських прав заперечував, зазначивши, що з червня 2012 мешкає окремо від позивача та дитини, до 2017 року добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, останній раз бачив доньку у 2017 році. Пояснюючи таку свою поведінку, відповідач вказав, що не спілкувався з дитиною через напружені відносини з позивачем. Відповідач зазначив, що він є батьком дитини, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, та здійснить усе необхідне для того, щоб дитині було найкраще і не буде робити перешкод для цього. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Федоровська О.С. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, вказала, що у висновку допущена технічна помилка у написанні матері дитини - [PERSON] замість [PERSON] . Зазначила, що висновок складений без урахування думки батька дитини; позивач адресу фактичного місця проживання відповідача та номер його телефону не повідомила; за поясненнями дитини, вона не заперечує проти позбавлення її батька батьківських прав, разом з тим, у дитині не було з`ясовано, чи бажає вона в подальшому спілкуватися з батьком; як пояснила позивач, дитина має намір навчатися за кордоном. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.02.2012 у справі № 2-6840/11 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). Неповнолітня [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] , що підтверджується письмовими доказами і не заперечується учасниками справи. Згідно інформації Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 31 ХМР, дитина [PERSON] навчається у школі з 01.09.2010 по теперішній час, за час навчання дитини її батько [PERSON] в школі жодного разу не з`являвся, навчанням дитини не цікавився, батьківські збори не відвідував, допомогу навчальному закладу не надавав (а.с.11). Згідно висновку органу опіки та піклування - Департаменту служб у справах дітей ХМР від 18.03.2020 № 219, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Висновок наданий без врахування думки батька дитини [PERSON] , якого запросити на засідання Комісії не виявилось можливим через відсутність інформації про його місце знаходження. За письмовими поясненнями неповнолітньої [PERSON] , вона не заперечує проти позбавлення її батька батьківських прав, оскілки вона не пам`ятає як він виглядає та коли з ним бачилась востаннє. Відповідно до ч.2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін..) що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально визнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано, не доведено свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, крім того, батько дитини виявляє брати участь у вихованні дитини, проти позбавлення батьківських прав заперечує. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Положеннями статті 27 Конвенції «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р., передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ч.1 ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2 ) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 -1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 -2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Р озмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. М інімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. М інімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За вказаних вище обставин, а також, що відповідач є працездатним, визнав позов про стягнення з нього аліментів, суд встановив, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають повному задоволенню. При зверненні до суду позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору в частині вимоги про позбавлення батьківських прав у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.1), та звільнена від сплати судового збору в частині вимоги про стягнення аліментів. Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, покладає понесені позивачем судові витрати на позивача, та стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial