Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

До суду надійшов вищевказаний позов, в обґрунтування якого зазначено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки між ними припинені з квітня 2012 року. В процесі спільного життя відповідач майже не приділяв уваги, ані позивачу, ані їх дитині, вихованням дитини займалася вона та її батьки. В травні 2012 року Лутугінським районним судом Луганської області було ухвалено рішення щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11.05.2012 року і до досягнення повнолітня дитиною. В зв'язку з початком бойових дій на території Луганська і Луганської області виплата аліментів була припинена. Протягом 2014-2015 років позивач неодноразово зустрічала відповідача і намагалася поспілкуватися з ним щодо відновлення аліментних виплат, але отримала від нього відмову. Дитина відвідує дитячий садок, але жодного разу відповідач не з'явився ані на батьківські збори , ані на святкові заходи, цілком самоусунувся від виховання і забезпечення дитини. На підставі викладеного, просить позбавити відповідача батьківських прав у відношенні його малолітньої доньки. В судове засідання позивач не з'явилася, заявила про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному Веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області. Причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заперечень від позивача проти розгляду справи за відсутності відповідача не надходило. У зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Виходячи з вищевикладеного, а такожположень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільногопроцесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, щосудовийрозглядсправиможливий за відсутностіосіб, якіберуть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК Українифіксування судового процесу за допомогоюзвукозаписувальноготехнічногозасобу не здійснюється. Суд, дослідившинаданіписьмовідокази в їхсукупності, приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 07.10.2011 року (а.с. 7), який рішенням Лутугінського районного суду Луганської області від 13.06.2013 року розірвано (а.с. 8). Від вказаного шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO]. 21 травня 2012 року Лутугінським районним судом Луганської області було ухвалено рішення щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11.05.2012 року і до досягнення повнолітня дитиною, на підставі якого було видано виконавчий лист (а.с. 9). В зв'язку з початком бойових дій на території Луганська і Луганської області виплата аліментів була припинена. Згідно характеристики від 04.04.2017 року, наданої Державною установою «Луганська дошкільна учбова установа ясла - сад комбінованого типу № 25», [PERSON] відвідує дитячий садок з жовтня 2015 року. У спілкуванні з однолітками дружелюбна, доброзичлива, легко вступає до контакту зі всіма дітьми. Дівчинка мешкає разом з матір'ю [PERSON]. Мати повністю займається вихованням та розвитком дитини. Дівчинка завжди охайно одягнута та взута. Дані про батька відсутні (а.с. 26). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 04.04.2017 року встановлено, що [PERSON] та її донька [PERSON] мешкають за адресою: [ADDRESS] у двокімнатній квартирі. Загальний стан квартири відповідає належним та комфортним умовам проживання матері та дитини. Дитяча кімната облаштована необхідними меблями для сну та відпочинку дитини. Санітарно-побутові умови в квартирі відмінні. Емоційні взаємовідносини матері та дитини доброзичливі. Конфліктів з сусідами не мають [PERSON] має постійне місце роботи (а.с. 27). Аналогічні факти містяться в письмових поясненнях гр. [PERSON], гр. [PERSON], гр. [PERSON], гр. [PERSON], які є сусідами позивача (а.с. 11, 12). Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. За таких підстав надані: акт обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 04.04.2017 року встановлено, що [PERSON] та її донька [PERSON], характеристика від 04.04.2017 року Державної установи«Луганська дошкільна учбова установа ясла - сад комбінованого типу № 25», суд оцінює в сукупності з іншими доказами. Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 11 Закону вказано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню малолітньої доньки [PERSON], забезпеченню її всебічного розвитку. Зокрема, про це свідчать ті обставини, що він не відвідуєдитину, не надає жодної матеріальної допомоги. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, оскільки судовим розглядом встановлено, що [PERSON] свідомо та систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітньої [PERSON], повноцінно не спілкується з нею та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про стан її здоров'я, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved