Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

Заявник 10.07.2019 звернулася до суду з заявою, в якій просила суд встановити факт смерті її батька - [PERSON] на тимчасово окупованій території України, в Сакському районі Автономної Республіки Крим, Україна. В обґрунтування заяви вказувала, що її батько, [PERSON] , помер в с. Іванівка Сакського району АР Крим, який з 20.02.2014 є тимчасово окупованою територією України. На підтвердження факту смерті її батька Сакським районним відділом ЗАЦС Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №170189910002801191008. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», вказане свідоцтво про смерть є недійсним, у зв`язку з чим Центрально-Міський районний у м. Кривому Розі ВДРАЦС відмовив їй у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] . Вказані обставини унеможливлюють оформлення заявником прав на спадщину, яка відкрилася після смерті батька, через що заявник змушена звернутися до суду з відповідною заявою. Заявник до суду не з`явилася, однак від її представника, адвоката Галач Т.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримані. Заінтересована особа: Центрально-Міський районний у м. Кривому Розі ВДРАЦС, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у розгляді справи не забезпечив, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення заявлених вимог не заперечував. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалася, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та надавши оцінку доказам на їх підтвердження, визначившись з нормами права, які підлягають застосуванню до правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають задоволенню зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника та копією свідоцтва про її одруження, згідно з яким вона змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 4-5). На підтвердження факту смерті [PERSON] у матеріалах справи наявне свідоцтво про смерть серія [NUMBER] , видане 26.10.2018 Сакським районним відділом запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а.с. 3). Відповідно до ч. 2 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі по тексту Закон № 1207-VII від 15.04.2014 зі змінами та доповненнями) , сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями, є тимчасово окупованою територією України. Датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014. Статтею 1 Закону № 1207-VII від 15.04.2014, визначено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ст. 1216 - 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У зв`язку зі смертю [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, зокрема земельну ділянку площею 5,738 га, розташовану на території Чкалівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного про право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого Чкалівською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.8). Спаєкоємцями [PERSON] , відповідно до змісту ст.ст. 1222-1223, 1258, 1261 ЦК України, є його донька [PERSON] та дружина [PERSON] , яка відмовилася від спадщини після смерті чоловіка на користь доньки - [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ст. 4 Закону № 1207-VII від 15.04.2014, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. За ст. 9 цього ж Закону, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Частина 4 ст. 9 Закону № 1207-VII від 15.04.2014 передбачає, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] видано Сакським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, тобто органу, який діє на території тимчасово окупованої території України, воно є недійсним і не створює правових наслідків. З метою реалізації права на спадкове майно після смерті батька, [PERSON] звернулася до Центрально-міського районного у м. Кривому Розі відділу ДРАЦС з заявою про реєстрацію смерті [PERSON] . Разом з тим, 10.04.2019 отримала відповідь про відмову в проведенні реєстрації смерті [PERSON] , оскільки свідоцтво про смерть видане на тимчасово окупованій території України є недійсним і не створює правових наслідків (а.с.9). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть встановлюватися факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 317 ЦПК України передбачена можливість встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи викладене, виходячи з принципів справедливості та верховенства права, з метою захисту порушених прав заявника, суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця ст. Долінська Кіровоградської області, померлого [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме: у с. Іванівка Сакського району Автономної Республіки Крим, є доведеним та підлягає встановленню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні рішення судом у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved