Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що 28.06.2012 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 25000 гривень, а остання зобов'язувалася в строк до 10.07.2012 року повернути йому таку ж суму грошових коштів, а також сплатити по 250 гривень за кожен день користування коштами в сумі 3750 грн. (250 грн. х 15 днів). У той же час, у визначений строк відповідач свої зобов'язання не виконала і отримані від нього грошові кошти не повернула. На даний час відповідач уникає зустрічі з ним та не бажає повертати борг, а тому спір між ними має бути вирішений у судовому порядку. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 25000 грн. за договором позики, проценти у розмірі 3750 грн. та три проценти річних у розмірі 2 625 грн., а всього 31375 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, на які посилається у позовній заяві, допитаний в якості свідка суду показав, що відповідач [PERSON] після купівлі у нього (позивача) худоби, попросила його позичити їй 25000 гривень, він погодився та позичив їй вказану суму коштів, про що відповідач склала власноручно вищевказану розписку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, подав до суду заяву з проханням відмовити [PERSON] в задоволенні позову, застосувавши позовну давність, яку позивач пропустив без поважних причин. Суд розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його покази як свідка, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 26 червня 2012 року позивач позичив [PERSON] 25000 гривень, які остання зобовязалася повернути 10 липня 2012 року, а також протягом 10 днів по 250 гривень за кожен день користування коштами. Факт укладення договору позики засвідчений розпискою, яка була складена відповідачем, що підтверджується оригіналом вказаної розписки, долученою до матеріалів справи (а. с. 54). Допитаний в якості свідка позивач суду показав, що на даний час відповідач свого зобовязання про повернення позики не виконала, на підтвердження чого надав суду оригінал вказаної розписки. Представник відповідача [PERSON], заперечуючи проти позову щодо стягнення заборгованості за вказаною розпискою, підтвердив факт написання та підписання відповідачкою особисто даної розписки, проте, зазначив, що фактично вказані кошти в сумі 25000 гривень відповідач [PERSON] не отримувала, а заборгувала за поставлені їй позивачем телята. Проте, зустрічний позов про визнання договору позики удаваним чи про визнання його недійсним за його безгрошовістю відповідач та її представник не заявляли, а подали заяву з проханням відмовити [PERSON] в задоволенні позову, застосувавши позовну давність. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] не отримувала від позивача у позику кошти в сумі 25000 грн., не ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема, з розписки від 28.06.2012 р., наявної в матеріалах справи (а. с. 54), вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] в позику вищевказану суму та зобов'язується дані кошти повернут до 10 липня 2012 року, про що розписалась, проставивши свій підпис. Крім того, у відповідності до правової позиції, висловленої у постанові ВСУ №6-50цс15 від 24.02.2016 року, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами 28 червня 2012 року було укладено договір позики, оформлений з дотриманням простої письмової форми шляхом написання вищевказаної розписки (а. с. 54), внаслідок його реального характеру є допустимим та достатнім доказом на підтвердження як факту укладення договору позики та його умов, так і факту передачі відповідачу позивачем 25000 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимога про прострочення виплати боргу за 3 роки і 6 місяців, з урахування зазначеного, підлягає задоволенню, оскільки вона охоплена загальним періодом прострочення виплати боргу - з 10 липня 2012 р. по 15 лютого 2016 року (день подання позовної заяви), який становить 3 роки 7 місяців та 05 днів. З урахуванням вимоги позивача, за межі якої суд не може вийти, про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми за період 3,5 років (3 роки 6 місяців), з відповідача відповідно до положень ст. 625 ЦК України підлягає стягненню 2625 гривень. (25000 грн.х3%х3,5 роки = 2625 грн). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно умов розписки відповідач зобов'язався позивачу за користування коштами за перші 10 днів сплачувати 250 гривень щоденно. В правовій позиції визначеній у справі № 6-79 цс 14 Верховний суд України зазначив, що за змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення 2500 грн. за користування коштами за перші 10 днів по 250 гривень, щоденно, не грунтується на вимогах закону, і в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, представник відповідача просив застосувати позовну давність, подавши про це відповідну заяву (а. с. 55). Водночас позивачем було подано заяву, в якій він просить визнати поважними причини пропуску позовної давності з тих підстав, що він повинен був подати свій позов до 10 липня 2015 року. Проте, в період з 23.06.2015 року по час звернення до суду він тяжко хворів, крім того, є інвалідом ІІ групи довічно (а.с. 51 ). Як встановлено судом з наявних у матеріалах справи виписок з історій хвороби № 201\~694/523 від 02.07.2015 та № 18651/1013 від 31.12.2015 (а. с. 7-8), вкладки № 647527с до посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорії 1), довідки МСЕК серії КИО-1 № 331723 (а.с. 36), виписок з амбулаторної картки позивача та історій його хвороб (а.с. 37-44), позивач є інвалідом 2-ї групи з 22 березня 2009 року, впродовж 2012-2014 року періодично перебував на стаціонарному лікуванні (з 11.05. по 20.05. 2012 р., з 11.10 по 19.10.2012, з 12.12 по 24.12.2012, з 17.06. по 27.06.2013 р., з 06.12 по 15.12.2013 р., з 25.12.2013 по 06.01.2014 р., з 22.06. по 05.07.2014 р., з 10.12 по 22.12.2014 р а. с. 37-44), в період з 23.06.2015 року по 02.07.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні судинної хірургії Київської обласної клінічної лікарні з діагнозом посттромбофлебітичний синдром обох нижніх кінцівок, варикозно-виразкова форма, трофічна виразка лівої нижньої кінцівки, хронічна венозна недостатність нижніх кінцівок ІІІ ступеня, де пройшов курс консервативного лікування та звідки був виписаний для продовження амбулаторного лікування під наглядом хірурга за місцем проживання з рядом рекомендацій щодо подальшого лікування, в тому числі: здійснення перевязок, повторного огляду через 1,5-2 місяці та необхідності пройти повторний курс лікування через 6 місяців (а.с. 7); в період з 14.12.2015 року по 31.12.2015 року повторно перебував на стаціонарному лікуванні у вказаному лікувальному закладі з зазначеним діагнозом, де був прооперований та звідки був виписаний для продовження амбулаторного лікування під наглядом хірурга за місцем проживання з рядом рекомендацій щодо подальшого лікування, в тому числі: здійснення перевязок, повторного огляду через 1,5-2 місяці та необхідності пройти повторний курс лікування через 6 місяців (а. с. 7-8). Тому з вищевказаних причин позивач не міг подати позов своєчасно (до 10 липня 2015 р.), фактично позов подав 15 лютого 2016 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вказані причини пропуску строку позовної давності є поважними та строк позовної давності підлягає поновленню, а заява представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 25000 гривень за вищевказаним договором позики, 3% річних, що становить 2625 грн., в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір до спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 551 гривня 20 копійок.

Outcome: partial