Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Заявник, [PERSON], 03 березня 2017 року звернулась до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту народження дитини 09 серпня 2015 року у м. Донецьк Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, матірю якої вона є. У заяві вказано, що [PERSON], [INFO], у м. Донецьк 09 серпня 2015 року народила дитину хлопчика у зареєстрованому шлюбі з батьком дитини [PERSON], [INFO]. Оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, вона не може отримати свідоцтво про народження в органах ДРАЦС. З метою державної реєстрації своєї дитини, просила суд встановити факт народження сина [PERSON], дані про дату і місце його народження, та про його батьків. У судове засідання заявниця та її представник не зявились, у своїх заявах просили розглядати справу за їх відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Суд, зясувавши позицію заявниці, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Статтею 133 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини.. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], місце народження с. Вожаєль Княжпогодського району Респубіка Комі, є громадянкою України, та зареєстрована у [INFO], що підтверджується копією паспорту. [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, який укладений 08 січня 2013 року, про що складено актовий запис про шлюб № 1 виконкомом Моспинської міської ради Пролетарського району м.Донецька Донецької області. [PERSON], [INFO], місце народження м. Моспіне Донецької області, є громадянином України та зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорту. 09 серпня 2015 року у пологовому відділенні Донецького центру охорони материнства та дитинства, що розташований за адресою: м. Донецьк Донецької області, пр. Панфілова, б.3, заявниця народила другу дитину хлопчика, про що одержала медичне свідоцтво про народження дитини № 287, дублікат якого від 22 лютого 2016 року заявниця долучила до заяви. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про народження 09.08.2015 р. [PERSON], виданого 02 вересня 2015 року Адміністрацією міста Моспіно ДНР. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт народження дитини заявниці, видані медичним закладом та відділом РАГС на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Судом оглянуто, надані заявницею на підтвердження своїх вимог, світлини дитини з батьками. Документом № 15.18-467 від 02 березня 2017 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області представнику заявниці [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини з причини предявлення документа, що підтверджує народження дитини, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Щодо прохання заявниці присвоїти дитині імя [PERSON], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Частиною 3 ст. 144 СК України передбачено, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Крім того, присвоєння імя дитини рішенням суду під час встановлення факту її народження ускладнить можливу процедуру зміни імя у майбутньому. Отже, суд не присвоює дитині імя, оскільки це можуть зробити батьки дитини безпосередньо під час реєстрації народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця у справі , її чоловік та дитина, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження нею дитини чоловічої статі 09 серпня 2015 року у м. Донецьк Донецької області, Україна, у шлюбі з батьком дитини [PERSON], бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України [PERSON] свідоцтво про народження її дитини, видане державним органом України.

Outcome: approved