Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що 13 листопада 1990 року згідно договору купівлі-продажу позивач набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в с. Бабичеве Троїцького району Луганської області, вул. Дружби, б. № 21. При цьому, вищевказаний договір купівлі-продажу даного домоволодіння від 13 листопада 1990 року не було позивачем зареєстровано у встановленому законом порядку, у звязку з чим хоча позивач і є фактичним власником зазначеного нерухомого майна, однак на нього відсутня державна реєстрація. Вказане позбавляє позивача вільно розпоряджатися та користуватися спірним нерухомим майном. Позивач просить суд визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно. Позивач у судове засідання не зявився, просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі їх представника. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, передбаченому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Абзацом четвертим ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному надається право будь яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У відповідності до ст. 20 ЦК України право на захист своїх прав особа здійснює на власний розсуд. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що дійсно 13 листопада 1990 року згідно договору купівлі-продажу позивач набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в с. Бабичеве Троїцького району Луганської області, вул. Дружби, б. № 21, який складається: А; а; а1; а2 житловий будинок; Д сарай; Е літній душ; Є убиральня; Ж гараж; 1-3 - огорожа. При цьому, вищевказаний договір купівлі-продажу даного домоволодіння від 13 листопада 1990 року не було зареєстровано у встановленому законом порядку, у звязку з чим на спірне нерухоме майно відсутня державна реєстрація. З огляду на вищезазначене, позивачу у власність перейшло дане нерухоме майно, вказаний правочин відповідає дійсній волі сторін, що підтверджується вищевикладеними обставинами, однак підстави для нотаріального посвідчення даного правочину відсутні з незалежних від позивача обставин. Вказаний правочин на даний час не потребує державної реєстрації, а тому порушене право позивача може бути предметом захисту у судовому порядку. Вказана правова позиція висловлена у аналізі Верховного суду України за 2013 рік про застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, згідно якого з 01 січня 2013 року державна реєстрація правочинів щодо нерухомості скасована, тому у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий правочин дійсним, наслідком чого є визнання права власності на відповідне нерухоме майно. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач дійсно набув право власності на вказане нерухоме майно, однак зареєструвати право власності на дане нерухоме майно позивач не має можливості з незалежних від нього обставин, що позбавляє його вільно розпоряджатися та володіти належним йому нерухомим майном, у звязку з чим порушене право позивача підлягає захисту у судовому порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved