Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року позовні вимоги позивача було задоволено. 25 березня 2016 року відповідач звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 14.03.2016 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, [PERSON] про визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.03.2016 року вказана заява залишена без руху, а ухвалою суду від 12.04.2016 року повернуто заявнику з підстав не усунення недоліків, які вона містила. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу суду першої інстанції від 12.04.2016 року повернуто відповідачу. 02 червня 2016 року [PERSON] повторно звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду. Однак, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року заяву про перегляд заочного рішення повернуто заявнику з підстав не усунення недоліків, які вона містила. 05 серпня 2016 року [PERSON] втретє звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.08.2016 року заяву про перегляд заочного рішення повернуто заявнику. Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 04.11.2016 року відмовив [PERSON] у прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року. 25 листопада 2016 року заявником вчетверте подано заяву про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.03.2017 року заяву повернуто позивачу. 06 червня 2018 року [PERSON] вп'яте звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 14.03.2016 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вказане рішення ухвалене з порушенням принципів рівноправності, диспозитивності та змагальності, а також порушено його право на захист. Крім того, заявник просить поновити строк на звернення до суду, вказуючи на те, що у червні 2016 року ним було подано заяву про перегляд заочного рішення суду та ухвалою суду від 29.06.2016 року його заяву залишено без руху. [PERSON] зазначає, що не отримував поштової кореспонденції про рух заяви йому невідомо. Разом із цим, з матеріалів справи убачається, що станом на 23.03.2016 року відповідач отримав заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року, оскільки разом із заявою про перегляд заочного рішення подавав його копію. Інші процесуальні документи відповідач також отримував про що свідчать матеріали справи. За приписами ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин Як убачається із матеріалів справи, на адресу відповідача суд направляв копію заочного рішення суду від 14.03.2016 року. Крім того, відповідач неодноразово подавав заяви про перегляд вказаного рішення суду, оскаржував в апеляційному порядку ухвали про повернення йому заяви про перегляд заочного рішення суду у зв'язку із не усуненням недоліків (несплатою судового збору за подання заяви). Дана обставина свідчить про те, що суд виконав покладений на нього обов'язок повідомити відповідача про рішення суду, а також про те, що [PERSON] було відомо про заочне рішення суду. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. В статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13). Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків. Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення). За цих підстав Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення). Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03). Жодних доказів, які б могли свідчити про поважність причин пропуску подання заяви про перегляд заочного рішення суду, матеріали справи не містять та стороною відповідача надані не були, що з урахуванням вищенаведеного свідчить про безпідставність поданої заяви про поновлення строку на подання заяви. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні клопотання про поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.03.2016 року слід залишити без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed