Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

До суду з вказаною позовною заявою звернулося ПАТ КБ «Правекс-банк», посилаючись на те, що між [PERSON] та АКБ «Правекс-банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Правекс-банк» 08 жовтня 2007 року укладено кредитний договір №719-041/07Р (далі - договір), за умовами якого банк надав кредит в іноземній валюті у розмірі 15 902 доларів США строком до 08 жовтня 2014 року. Позичальник зобов'язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення рівними частинами коштів, щомісячно, до 10 числа наступного місяця, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк визначений договором. За період користування кредитними коштами відповідачем здійснено часткові платежі і погашення основної суми кредиту, проте його заборгованість перед банком в повному обсязі не погашена. Згідно розрахунку заборгованості станом на 17 червня 2015 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 16\~484, 83 долари США, що за курсом НБУ станом на 09.12.2015 р. становить - 377 719, 99 грн., з яких: кредит - 11 052, 17 дол. США, що за курсом НБУ станом на 09.12.2015 р. становить - 253 240, 44 грн.; проценти - 5 432, 66 дол. США, що за курсом НБУ станом на 09.12.2015 р. становить -124 479, 55 грн.. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 16\~484, 83 долари США, з яких: кредит становить - 11 052, 17 дол. США; проценти - 5 432, 66 дол. США. Позивач належним чином повідомлений про місце та час судового розгляду по справі, в судове засідання його представник не зявився, направив до суду письмове клопотання про чергове відкладення розгляду справи. З тієї обставини, що після відкриття провадження у справі представник позивача також не зявився в судові засідання 17.02.2016 року та 01.03.2016 р., з урахуванням тривалості розгляду даної справи, та з урахуванням думки представника відповідача про можливість розгляду справи за наявними матеріалами, суд на підставі ч. 1 ст. 169 ЦПК України дійшов висновку про розгляд справи у відсутність належним чином повідомленого представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про місце та час судового розгляду по справі належним чином повідомлений. До суду його представник [PERSON] надіслала письмові заперечення проти позовних вимог з підстав: спливу строків позовної давності; відсутності належних доказів підтвердження заборгованості відповідача перед банком, доказів видачі банком відповідачу кредитних коштів в іноземній валюті, відсутності у позивача на момент підписання кредитного договору генеральної або індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій та подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а. с. 221-231, 241-246). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, викладених в письмових запереченнях, зазначила, що позивачем заявлено позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з пропуском строку позовної давності, так як відповідно п.4.4. Кредитного договору відповідач зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами щомісяця до «10» числа наступного місяця, а останній платіж був здійснений відповідачем 20 липня 2011 року. Оскільки згідно пункту 9.2 договору у випадку виникнення у Позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2 даного Договору, припиняється достроково на 10 -й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, фактично строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 вересня 2011 року, і у позивача саме з цього моменту виникло право на звернення до суду з вказаним позовом. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], яка заперечила проти задоволення позовних вимог, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 08.10.2007 року між [PERSON] та АКБ «Правекс-банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Правекс-банк» укладено кредитний договір №719-041/07Р, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті у розмірі 15 902 доларів США строком до 08 жовтня 2014 року для купівлі автомобіля. (т. 1 а. с. 6-13). 23.01.2009 року договором про внесення змін та доповнень до кредитного договору №719-041/07Р від 08 жовтня 2007 року сторони домовились викласти п. п. 1.2. та 4.4. у новій редакції. Відповідно до п. 1.2. договору кредит надається позичальникові терміном з 08 жовтня 2007 року до 10 січня 2008 року зі сплатою 11, 99 % річних, з 11 січня 2008 року до 10 лютого 2008 року зі сплатою 12, 99 % річних, з 11 лютого 2008 року до 10 березня 2008 року зі сплатою 13, 99 % річних, з 11 березня 2008 року до 12 серпня 2008 року зі сплатою 14, 99 % річних, з 13 серпня 2008 року до 08 жовтня 2014 року зі сплатою 13, 99 % річних. Згідно п. 4.4. кредитного договору (в редакції змін від 23.01.2009) позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту щомісячно включно до 10-го числа, шляхом внесення грошових коштів у відповідності з графіком погашення кредиту, встановленого в додатку № 2 до даного договору (т. 1 а. с. 14, 15-16). Відповідно до заяв про видачу суми кредиту та заяви на видачу готівки від 08.10.2007 року відповідач отримав у касі банку 15902 доларів США (т. 1 а. с. 22-23). У відповідності із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається із розрахунку заборгованості, з урахуванням позовних вимог (про стягнення лише боргу по тілу кредиту і відсотках) та виписок банку за особовим рахунком відповідача він належним чином не виконав умови кредитного договору, у звязку з чим загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 17 червня 2015 року становить 16\~484, 83 долари США, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 11 052, 17 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 5 432, 66 дол. США (т. 1 а. с. 19-21, 96-198). Останній платіж був здійснений відповідачем 20 липня 2011 року (сплачено 350 доларів США в рахунок погашення прострочених відсотків т. 1 а. с. 181, 19 зв.). Представник відповідача подала до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 1 а. с. 241-246), яку підтримала в судовому засіданні, і просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, посилаючись на те, що у позивача право на звернення до суду з вказаним позовом виникло 11 вересня 2011 року, оскільки у звязку з простроченням відповідачем погашення заборгованості за кредитом та відсотками, відповідно до пункту 9.2 договору строк користування кредитом, зазначений у п.1.2 даного Договору (до 08.10.2014) припинено достроково; останній платіж здійснено 20 липня 2011 року; відповідно 10 -й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення (серпень) є 10.09.2011, тому фактично строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 вересня 2011 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки. До вимог, що виникли з кредитних правовідносин застосовується трирічний строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом кредитного договору та договору про внесення змін до нього відповідач зобовязаний був сплачувати кредит щомісяця до 10-го числа включно згідно погодженого сторонами графіку погашення кредиту, встановленому у Додатку №2 до Договору (т. 1 а. с. 15-16). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 261, 530, 631 ЦК України, суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання відповідачем-позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, що зазначено у правових висновках, викладених в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 та від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, прийнятих за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Як вбачається зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості (т. 1 а. с. 19-21), суму заборгованості [PERSON] за кредитом та відсотками розраховано за період, починаючи з 01 жовтня 2007 року. З даним цивільним позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду 18 січня 2016 року, що підтверджується штемпелями, проставленими в описі вкладення у лист та на поштовому конверті, в якому відправлено позовну заяву (т. 1 а. с. 34, 35). Аналізуючи умови договору та зміст правових норм, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача заборгованості за невиконання позичальником кредитного зобовязання за період з 18 січня 2013 року по 18 січня 2016 року (часу звернення позивача до суду). В іншій частині вимог за період, який виник до 18 січня 2013, слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку для звернення до суду без поважної причини, оскільки представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності, що у відповідності до частини 4 вимог статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові в цій частині вимог. Щодо викладених в запереченнях представника відповідача тверджень про відсутність належних доказів підтвердження заборгованості відповідача перед банком, та доказів видачі банком відповідачу кредитних коштів в іноземній валюті, відсутності у позивача на момент підписання кредитного договору генеральної або індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, суд вважає за необхідне зазначити, що представнику відповідача до початку розгляду справи по суті та під час її розгляду було розяснене право щодо предявлення зустрічного позову про визнання договору недійсним (нікчемним) та щодо можливості в разі незгоди із розрахунком позивача по кредитній заборгованості заявляти клопотання про призначення відповідної судової експертизи, на що представник відповідача зазначила, що такого клопотання та такого зустрічного позову подавати не буде, оскільки достатньою підставою для відмови в задоволенні позову є предявлення даного позову до відповідача з повним пропуском строку позовної давності. Щодо твердження представника відповідача про повний пропуск позивачем строку позовної давності з зазначенням, що у позивача право на звернення до суду з вказаним позовом виникло 11 вересня 2011 року з посиланням на п. 9.2 договору і зазначенням, що фактично строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 вересня 2011 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Представник відповідача в судовому засіданні, обгрунтовуючи повний сплив строку позовної давності, посилається на постанову Верховного суду України від 7 грудня 2016 року по справі № 6-719цс16. В даній постанові Верховного суду України по справі № 6-719цс16 зазначено, що у справі, яка переглядалась, суди встановили, що згідно з умовами кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених договором, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такої зміни. І оскільки останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 15 квітня 2009 року, тому відповідно до договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу. З огляду на зазначене у справі, яка переглядалась, Верховний суд України зазначив, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено, то через 90 днів після сплати боржником останнього платежу в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 28 листопада 2014 року, тобто зі спливом позовної давності. Як встановлено судом, в кредитному договорі, укладеному між позивачем та відповідачем [PERSON], пунктом 9.2 дійсно передбачено, що шляхом підписання даного Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у Позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2 даного Договору, припиняється достроково на 10 -й день місяця, наступного за місяцем, у якому винник факт прострочення. Разом з тим, даним пунктом також передбачено, що Банк письмово має повідомити позичальника про припинення строку користування кредитом. Однак, в матеріалах справи відсутні докази про те, що Банк (позивач) на виконання п. 9.2 договору письмово повідомляв відповідача про дострокове припинення користування кредитом, у звязку із простроченням погашення кредитної заборгованості відповідачем, і під час розгляду справи представником відповідача таких доказів суду не надано. Тому суд дійшов висновку про безпідставність твердження представника відповідача про повний пропуск позивачем строку позовної давності. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача в межах строку позовної давності за період з 18 січня 2013 року по 18 січня 2016 року, суд виходить з наступного. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за тілом кредиту та відсотками вбачається, що її розмір було розраховано з 01.10.2007 року по 17.06.2015 року (т. 1 а. с. 19-21). Виходячи із розрахунку, наданого позивачем, розмір заборгованості за кредитом в межах трирічного строку позовної давності із 18 січня 2013 року по 18 січня 2016 року становить - 4433 долари США, розмір заборгованості за погашенням відсотків за вказаний період становить 2770 доларів США 30 центів, а всього 7203 долари США 30 центів, що за курсом Національного банку України на час винесення рішення становить 199686 грн. 58 коп. Даний розмір заборгованості відповідачем не спростований і підлягає стягненню із [PERSON] на користь позивача. Із дослідженого в судовому засіданні кредитного договору №719-041/07Р встановлено, що кредит надавався позивачем відповідачу в іноземній валюті - доларах США. При вирішенні справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду України висловлену в постанові № 6-145 цс14 від 24 вересня 2014 року про те, що в силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Судом встановлено, що позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» має ліцензію на здійснення операцій у іноземній валюті (т. 1 а. с. 29-32), тому з урахуванням положень ст. 192 ЦК України суд приходить до висновку про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками у доларах США. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2475 грн. 95 коп. (7203,30 дол. США х 100% : 16484,83 дол. США = 43,7 %; 5665,80 грн. х 43,7% : 100%).

Outcome: partial