Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про скасування арешту з майна. Згідно обґрунтувань позову, 25.02.2020 р. між ТОВ УКРДЕБТ ПЛЮС та ТОВ Фінансова Компанія АЛЬКОР КЕПІТАЛ було укладено договір факторингу відповідно до якого ТОВ Фінансова Компанія АЛЬКОР КЕПІТАЛ набуло статус кредитора за кредитним договором № 11113243000 від 31.01.2007 р. боржником за яким є [PERSON] . Також, до нового кредитора перейшли права іпотекодавця за іпотечним договором від 31.01.2007 р. яким забезпечується належне виконання кредитного договору № 11113243000 від 31.01.2007 р. Предметом іпотеки за вище зазначеним іпотечним договором є двокімнатна квартира [ADDRESS] . У подальшому, 25.02.2020 р., [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного між позивачем та ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ АЛЬКОР КЕПІТАЛ, набув статус кредитора боржника [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту №11113243000 від 31.01.2007р., що підтверджується копіями відповідних договорів. Вище зазначена кредитна угода на підставі іпотечного договору від 31.01.2007 р. забезпечується однокімнатною квартирою [ADDRESS] , загальною площею 56,3 кв.м.. У зв`язку з невиконанням боржником [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань, - позивач звернувся до приватного нотаріусу з питань можливості здійснення задоволення своїх майнових прав іпотекодавця на підставі п. 5 Іпотечного договору (передачі предмета іпотеки у власність). Проте, дізнався, що це не можливо з огляду на існування наступного обтяження: арешту майна (реєстраційний номер 4519411) на підставі ухвали Приморського районного суду від 19.02.2007 р. без номера. Із метою ідентифікації судової справи, у рамках якої здійснювалось забезпечення позову шляхом накладення арешту на іпотечне майно, - до Одеського нотаріального державного архіву 30.07.2020 р. було направлено відповідний адвокатський запит, щодо надання інформації. Від Одеського нотаріального архіву 03.08.2020 року надійшла відповідь на адвокатський запит, відповідно до змісту якої вбачається наявність наступного рішення Приморського районного суду на підставі якого було здійснено арешт іпотечного майна - ухвала судді Приморського районного суду Ярош С.В. від 19.01.2007 р. у цивільній справі без номера, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. За викладених обставин, із посиланням на те, що існуюче обтяження порушує його законні права та інтереси, позивач звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 30.10.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 11.11.2020 року. Через неявку сторін 11.11.2020р. розгляд справи був відкладений на 01.12.2020р.. У зв`язку з перебуванням судді на лікарняному розгляд справи 01.12.2020 року був відкладений на 14.12.2020 року. У судове засіданні 14.12.2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Позивач надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. Відповідачі поважність причин неявки суду не повідомили та жодних клопотань/заяв по суті справи до суду не подавали. Згідно до п.п.6,7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За положеннями ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням ними відзивів на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 17.12.2020 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.02.2020 р. між ТОВ УКРДЕБТ ПЛЮС та ТОВ Фінансова Компанія АЛЬКОР КЕПІТАЛ було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ Фінансова Компанія АЛЬКОР КЕПІТАЛ набуло статус кредитора за кредитним договором №11113243000 від 31.01.2007 р. боржником за яким є [PERSON] (право вимоги боргу за основою сумою кредиту у розмірі 3\~033\~357. 04 грн. та за сумою процентів у розмірі 4\~466\~605, 59 грн..). Також, до нового кредитора перейшли права іпотекодавця за іпотечним договором від 31.01.2007 р. яким забезпечується належне виконання кредитного договору № 11113243000 від 31.01.2007 р.. Предметом іпотеки за вище зазначеним іпотечним договором є двокімнатна квартира [ADDRESS] . У подальшому, 25.02.2020 р., [PERSON] на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного між ним та ТОВ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ АЛЬКОР КЕПІТАЛ, набув статус кредитора відносно боржника [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту №11113243000 від 31.01.2007р., що підтверджується копіями відповідних договорів. Вище зазначена кредитна угода на підставі іпотечного договору від 31.01.2007 р. забезпечується однокімнатною квартирою [ADDRESS] , загальною площею 56,3 кв.м.. Згідно обґрунтувань позову, у зв`язку з невиконанням боржником [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань, - позивач звернувся до приватного нотаріусу з питань можливості здійснення задоволення своїх майнових прав іпотекодавця на підставі п. 5 Іпотечного договору (передачі предмета іпотеки у власність). Проте, дізнався, що це не можливо з огляду на існування наступного обтяження: арешту майна (реєстраційний номер 4519411) на підставі ухвали Приморського районного суду від 19.02.2007 р. без номера. Згідно інформаційної довідки №228654456 від 19.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається наявність наступного рішення Приморського районного суду, на підставі якого було здійснено арешт іпотечного майна, а саме ухвала судді Приморського районного суду Ярош С.В. від 19.01.2007 р. у цивільній справі без номера, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Зазначене підтверджується копією ухвалою суду від 19.01.2007 р. у цивільній справі №2-659/08, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Також встановлено, що ухвалою суду від 12 травня 2008 року цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики був залишений без розгляду. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до статті 13\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Стаття ст.\~15\~ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Стаття 1 Протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації припинення обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна, однак позбавлений можливості на власний розсуд розпоряджатись своєю власністю, у зв`язку із накладеним у 2007 році обтяженням. При цьому, позивач не був учасником вказаної цивільної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим, підлягає задоволенню, а арешт накладений на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 4428662), на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси, №б/н, від 19.02.2007 року, підлягає скасуванню.

Outcome: approved