Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до Шостаківської та Ковалівської сільських рад Миколаївського району Миколаївської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і визнання права власності на спадкове майно. Позивачка просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 10,92 га, розташовану на території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, та земельну ділянку площею 8,67 га, розташовану на території Шостаківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, які за життя належали [PERSON] , померлій [INFO] . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що після смерті її родички [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеного майна. При зверненні із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку встановленого для подання заяви про прийняття спадщини, а також через те, що спадкодавець не зареєстрував належним чином своє право власності на земельні ділянки. Вказані обставини унеможливили прийняття позивачкою спадщини в нотаріальному порядку і нотаріус рекомендував їй звернутися до суду для захисту своїх прав. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак представник позивача [PERSON] надав до суду письмову заяву про підтримання позову, з клопотанням розглядати справу за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та дату слухання справи були повідомлені вчасно і належним чином. Відзивів на позовну заяву до суду не подавали. Дослідивши в судовому засіданні наявні у справі письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданої 25.02.2020 року [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки площею 10,92 га, розташованої на території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та земельної ділянки площею 8,67 га, розташованої на території Шостаківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Зазначені земельні ділянки були отримані [PERSON] у спадщину після смерті [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданими 07.06.2012 року Четвертою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. Однак, як вбачається з матеріалів справи, в процесі оформлення необхідних документів, не встигнувши зареєструвати своє право власності на вищезазначену земельну ділянку, [PERSON] померла. Відповідно до копії заповіту, посвідченого 19.04.2013 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Георгієвою О.Г. на випадок своєї смерті [PERSON] заповіла належну їй земельну ділянку площею 10,92 га, розташовану на території Ковалівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, та земельну ділянку площею 8,67 га, розташовану на території Шостаківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, [PERSON] . Як встановлено судом, позивачка єдиний спадкоємець після смерті [PERSON] . Як вбачається з доводів позивача, у встановлений статтею 1270 Цивільного кодексу України строк до нотаріального органу з відповідною заявою про прийняття спадщини вона своєчасно не звернулась через те, що не знала про існування заповіту, складеного на її ім`я. Відтак, зазначена обставина перешкодила їй вчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 25 серпня 2020 року приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лактіонова С.А. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] через пропуск строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, оскільки [PERSON] померла, не встигнувши своєчасно зареєструвати своє право власності на земельні ділянки у встановленому законом порядку, позивач позбавлена можливості реалізувати свої права на спадщину, а тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. Разом з тим, незважаючи на відмову приватного нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, суд виходить з такого. Відповідно до статті 1272 Цивільного кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд вирішує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для вчинення цих дій. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила поважністю причини пропуску строку для прийняття спадщини те, що після смерті [PERSON] вона не знала про існування заповіту, а тому не подала заяву про прийняття спадщини у встановлений законом термін. Згідно ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Виходячи з висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 26 червня 2019 року по справі №565/1145/17, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Таким чином, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У позові позивач зазначила ще одну обставину, яка унеможливлює прийняття нею спадщини в нотаріальному порядку. Так, в процесі оформлення необхідних документів, не встигнувши зареєструвати своє право власності на успадковані нею земельні ділянки, [PERSON] померла. За пунктами 4.12 та 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, згідно з положеннями ст. ст. 1217-1218 ЦК України позивач успадкувала усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті останньої. До таких успадкованих позивачем прав відноситься і право на вищезазначені земельні ділянки, яке фактично було набуте спадкодавцем [PERSON] на законних підставах та у не заборонений спосіб. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Статтею 1225 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. З огляду на викладене, суд приймає до уваги наявні докази і приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved