Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON], в якому він просить стягнути 20\~000,00грн. заборгованості солідарно з [PERSON], [PERSON], посилаючись на договір надання послуг від 03.11.2016 року та договір поруки від 03.11.2016 року. В свою чергу [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить визнати право власності на нерухоме майно гараж, що знаходиться за адресою м. Дніпро, вул. Титова, 17-К, посилаючись на норми діючого законодавства України. Позивач [PERSON] за первісним позовом, який є відповідачем за зустрічним позовом, в судове засідання в судові засідання не зявився. Повідомлявся належним чином, причини неявку суду не повідомив. Відповідач [PERSON] за первісним позовом, яка є позивачем за зустрічним позовом, в судове засідання не зявилась. Надала до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутністю, проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала, зустрічні позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] за первісним позовом, яка є третьою особою за зустрічним позовом, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. В заяві не заперечувала проти задоволення зустрічного позову, а в задоволенні первісного позову просила відмовити. У зв'язку з неявкою сторін та поданими ними заявами, судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 224-226 ЦПК України - заочно. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 03.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про надання послуг, згідно якого [PERSON] зобовязався провести відповідні консультації та здійснити реєстрацію права власності [PERSON] на будівлю гаражу, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Титова, 17-К. Згідно пункту 4.2. вказаного вище Договору про надання послуг [PERSON] зобовязувалася протягом 3 днів з дати підписання Договору сплатити грошові кошти у розмірі 20\~000 грн. Згідно з укладеним 03.11.2016 року договором поруки [PERSON] виступила поручителем за виконання [PERSON] своїх зобовязань за договором надання послуг від 03.11.2016 року. Згідно укладеному договору про надання послуг від 03.11.2016 року [PERSON] зобов'язався здійснити реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно гараж, який розташований за адресою м. Дніпро, вул. Титова, 17-К. Пунктом 1.2. Договору про надання послуг був встановлений термін проведення реєстрації прав власності до 10.11.2016 року. Однак у зазначений строк свої зобов'язання до договору про надання послуг [PERSON] не виконав. Крім того, в своєму листі до [PERSON] від 07.11.2016 року він ставить під сумнів наявність у [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно. [PERSON] за власні кошти самочинно без належного дозволу здійснила будівництво будівлі гаражу. Згідно технічного паспорту від 03 січня 2017 року, інвентаризаційна справа № 02445-17, виготовленого ФОП [PERSON], гараж по вул. Титова, 17-К у м. Дніпро складається з: гараж літ. Б-1 загальною площею 48,5 кв.м., та розташовується на земельній ділянці площею 61 кв.м. по вул. Титова, 17-К у м. Дніпро. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог, які підтверджуються матеріалами справи у їх сукупності, та підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ГК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежної йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Зважаючи на викладене вище, суд доходить висновку про безпідставність первісних позовних вимог, оскільки позивач за первісним позовом необґрунтовано відмовився від виконання своїх зобовязань за договором про надання послуг від 26.09.2014 року, і фактично не надав послуги які повинен був надати за умовами вищевказаного договору. Згідно із ст. 8 Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 55 Конституції України\~передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст.ст.\~317, 319, 321 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, в актах матеріального права встановлюються винятки з правил розподілу обовязку у доказуванні. Факти, які презюмуються, мають бути включені до предмета доказування. Предметом доказувальної презумпції в справах про визнання права власності є встановлене припущення про те, що майно, яке є власністю особи, вважається його власністю, поки не доведено інше. Враховуючи, що [PERSON] не визнає права [PERSON] на гараж, умови договору про надання послуг від 26.09.2014 року [PERSON] виконані в повному обсязі, а [PERSON] відмовився від виконання своїх зобовязань за цим договором, і фактично не надав послуги які повинен був надати за умовами вищевказаного договору, суд вважає за можливе визнати право власності за [PERSON] на спірний гараж. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved