Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Жовтневий районний центр зайнятості м. Дніпропетровська 12 серпня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу та витрат, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що на обліку у Жовтневому районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська перебувала відповідачка [PERSON], якій починаючи з 30 травня 2013 року було надано статус безробітного та з 06 червня 2013 року призначено виплату допомоги по безробіттю. З 01 червня 2014 року [PERSON] було припинено виплату допомоги по безробіттю у звязку із закінченням строку виплати. З 16 липня 2014 року відповідачку було знято з обліку як безробітну особу у звязку з призначенням допомоги по безробіттю на підставі документів, що містять неправдиві відомості: згідно звірки даних з Державною реєстраційною службою України було встановлено, що на момент подання відповідачкою позивачу своїх документів та надання статусу безробітного і протягом знаходження на обліку у якості безробітного та отримання допомоги по безробіттю [PERSON] Н В. була зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця, що унеможливлювало надання та отримання такої допомоги, постановку на облік. Факт реєстрації у якості фізичної особи-підприємця та відсутності державної реєстрації, припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 18797427 від 06 червня 2014 року. По даному факту Жовтневим районним центром зайнятості м. Дніпропетровська складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 326 від 16 липня 2014 року. За період, коли [PERSON] знаходилась на обліку у Жовтневому районному центрі зайнятості у якості безробітної особи, та одночасно перебувала у статусі фізичної особи-підприємця, з коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття їй було нараховано та перераховано допомогу по безробіттю в сумі 22907 грн. 70 коп. Відповідачці 18 липня 2014 року шляхом направлення претензії було запропоновано перерахувати вказану претензійну суму - 22907 грн. 70 коп. позивачу - до Жовтневого районного центру зайнятості м. Дніпропетровська у 15-денний термін. Претензія залишилась без відповіді, претензійна сума на рахунок позивача перерахована не була, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене. Представник позивача просив стягнути вказану суму та судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що дійсно реєструвалася в центрі зайнятості і була на той час підприємцем, але позивач повинен був сам перевіряти ці відомості і належним чином контролювати свої виплати. Вважає, що отримала вказані кошти правомірно і повертати їх не повинна, оскільки вказана позивачем інформація була, доступна та відкрита, вона нічого не приховувала, виплачувати спірну суму позивача не примушувала, це питання вирішене добровільно. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вона відповідала по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідачка [PERSON] перебувала на обліку у Жовтневому районному центрі зайнятості м. Дніпропетровська і їй, починаючи з 30 травня 2013 року, було надано статус безробітного та з 06 червня 2013 року призначено виплату допомоги по безробіттю. З 01 червня 2014 року [PERSON] було припинено виплату допомоги по безробіттю у звязку із закінченням строку виплати. З 16 липня 2014 року відповідачку було знято з обліку як безробітну особу у звязку з призначенням допомоги по безробіттю на підставі документів, що містять неправдиві відомості: згідно звірки даних з Державною реєстраційною службою України було встановлено, що на момент подання відповідачкою позивачу своїх документів та надання статусу безробітного і протягом знаходження на обліку у якості безробітного та отримання допомоги по безробіттю [PERSON] Н В. була зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця, що унеможливлювало надання та отримання такої допомоги, постановку на облік. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року припинено підприємницьку діяльність відповідачки через відсутність діяльності цього підприємця. Припинення такої діяльності після цього зареєстровано в відповідному реєстрі. Факт реєстрації у якості фізичної особи-підприємця та відсутності державної реєстрації, припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 18797427 від 06 червня 2014 року. По даному факту Жовтневим районним центром зайнятості м. Дніпропетровська складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 326 від 16 липня 2014 року. За період, коли [PERSON] знаходилась на обліку у Жовтневому районному центрі зайнятості у якості безробітної особи, та одночасно перебувала у статусі фізичної особи-підприємця, з коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття їй було нараховано та перераховано допомогу по безробіттю в сумі 22907 грн. 70 коп. Отже вказане перерахування коштів відповідачу було помилковим. Відповідачці 18 липня 2014 року шляхом направлення претензії було запропоновано перерахувати вказану претензійну суму - 22907 грн. 70 коп. позивачу - до Жовтневого районного центру зайнятості м. Дніпропетровська у 15-денний термін. Претензія залишилась без відповіді, претензійна сума на рахунок позивача перерахована не була, чим порушується закон. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що згідно ч. З ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. За період, коли [PERSON] знаходилась на обліку у Жовтневому районному центрі зайнятості у якості безробітної особи, та одночасно перебувала у статусі фізичної особи-підприємця, з коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття їй було нарахованно та перераховано допомогу по безробіттю в сумі 22907 грн. 70 коп. (двадцять дві тисячі девятсот сім гривень, сімдесят копійок). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 26 ЦК України). Згідно приписам ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року припинено підприємницьку діяльність відповідачки через відсутність діяльності цього підприємця. Припинення такої діяльності після цього зареєстровано в відповідному реєстрі. Факт реєстрації у якості фізичної особи-підприємця та відсутності державної реєстрації, припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем підтверджено Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 18797427 від 06 червня 2014 року. По даному факту Жовтневим районним центром зайнятості м. Дніпропетровська складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 326 від 16 липня 2014 року. Як зазначено у ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо і: встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно частини 4 статті 38 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення заборгованості перед Фондом не застосовується. Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…». У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідача (крім передбачених законом) по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь Жовтневого районного центру зайнятості м. Дніпропетровська борг в сумі 22907 грн. 70 коп. та витрати на судовий збір в сумі 1218 грн., а всього 24125 грн. 70 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved