Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулася [PERSON] з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки №87421 від 05.06.2008 року, який був укладений між нею та ПАТ «Укрсиббанк». В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 червня 2008 року між нею та ПАТ «Укрсиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту за №113562791000 зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14% річних з кінцевим терміном погашення кредитної заборгованості до 04.06.2029 року. Вказаний кредит видався з метою придбання квартири, яку вона мала передати банку в іпотеку. В день підписання вказаного кредитного договору на одержані кредитні кошти вона, для проживання своєї сім'ї до складу якої входив її чоловік та малолітній син, [INFO], вона купила квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Після купівлі квартири вона одразу оселилася разом з чоловіком та дитиною в ній. 05 червня 2008 року в якості забезпечення вимог банку за вищевказаним кредитним договором між нею та ПАТ «Укрсиббанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого стала вищевказана квартира. Зазначила, що вказаний договір був укладений та посвідчений нотаріально без отримання дозволу органу опіки та піклування, чим порушені права її малолітнього сина, який на той час мав права користування цією квартирою. Укладення договору іпотеки відбулося у зв'язку з її юридичною необізнаністю, що у такому випадку будуть порушені права її малолітнього сина. За таких обставин просила суд визнати недійсним договір іпотеки №87421 від 05.06.2008 року укладений між нею та ПАТ «Укрсиббанк» та зобов'язати приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Зазначили, що оспорюваний договір іпотеки був укладений в порушення вимог законодавства щодо надання обов'язкової згоди органу опіки та піклування на його укладення, оскільки він порушує права малолітньої дитини. Про необхідність такої згоди ні нотаріус при посвідченні договору, ні представник банку не заявляли та не звертали увагу. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» заперечив проти задоволення позову, вважав його безпідставним та необґрунтованим. Зазначила, що при укладенні договору іпотеки сторонами були дотримані всі вимоги діючого на час його укладення вимоги законодавства. Просила врахувати, що при нотаріальному посвідченні договору ні позивач, ні її малолітній син не були зареєстровані у спірному помешканні, а отже жодних прав у малолітнього на користування цим житлом на момент укладення договору іпотеки не було. Крім того, сама позивач при укладенні договору подала нотаріусу заяву, що жодних прав на майно, яке передається в іпотеку у її неповнолітніх дітей не має. Також зазначила, що позивачем пропущений строк позовної давності для пред'явлення даного позову. Представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомся належним чином. Причини своєї неявки суд не повідомив. Представник органу опіки та піклування Хмельницької міської ради позов підтримав, просив його задовольнити. Зазначив, що з часу придбання позивачем квартири [ADDRESS] у малолітньої дитини позивача виникло абсолютне право на користування цим майном незалежно чи був він зареєстрований у цій квартирі чи ні. За таких обставин при укладенні спірного правочину висновок органу опіки та піклування про надання згоди на його вчинення повинен бути обов'язково, чого зроблено не було. При цьому вважав, що банк та нотаріус діяли недобросовісно оскільки знали про наявність у позивача малолітньої дитини (у паспорті позивача наявна відповідна відмітка про народження дитини), проте все одно вказаний правочин був укладений та посвідчений нотаріально без відповідного висновку органу опіки та піклування. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та перевіривши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 05 червня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11356291000 за умовами якого остання отримала кредит на споживчі цілі (купівлю квартири, яка знаходить за адресою: [ADDRESS]) у розмірі 56 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13,5% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 04 червня 2029 року. В забезпечення укладеного кредитного договору, того ж дня між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки №87421, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Оксанюк А.А. (реєстровий номер 5757). За умовами вказаного договору іпотеки [PERSON], як іпотекодавець, передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] народився [INFO] та його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Як вставлено, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений 04.06.2008 року. При цьому остання зареєструвалася за вказаною адресою лише 31.07.2008 року. Під час укладення договору іпотеки від 05.06.2008 року позивач засвідчила, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі не порушені права дітей (п.1.4 Договору іпотеки). Крім того, в матеріалах нотаріальної справи стосовно посвідчення оспорюваного договору іпотеки наявні дві заяви: [PERSON] (чоловіка позичальника та відповідно батька малолітнього [PERSON]), про надання згоди на передачу в іпотеку [PERSON] квартири [ADDRESS] на умовах та її розсуд, а також заява [PERSON] яка заявила, що неповнолітніх та малолітніх дітей, які користуються та прописані в даній квартирі не має. При цьому адреси проживання останніх зазначені відмінними від адреси знаходження предмета іпотеки. Також при укладенні даного правочину нотаріусу була надана довідка (виписка з домової книги) про осіб, зареєстрованих у спірній квартирі, в якій значилися зареєстрованими: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також суд зазначає, що на час укладення як договору кредиту, так і договору іпотеки позивач зазначала своє місце проживання: [ADDRESS]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є двоюрідна сестра позивача. [PERSON] попросила її зареєструвати у себе за адресою м. Хмельницький. [ADDRESS], оскільки їй необхідна була реєстрація для отримання кредиту. Жодного дня вона разом з сім'єю у неї не проживала, а жила на кватирі, яку знімала. Після купівлі квартири у 2008 році [PERSON] знялася з реєстрації за її адресою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] разом з чоловіком та дитиною проживали за адресою [ADDRESS] де вона їм здавала у найм квартиру. У 2008 році вони виїхали з цього будинку у зв'язку з тим, що придали у власність квартиру. Таким чином з матеріалів справи встановлено, що [PERSON], будучи власником майна та законним представником своєї малолітньої дитини, при укладенні спірного правочину, надала неправдиві відомості про відсутність прав дитини на це майно. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством та які застосовуються органами опіки та піклування. Вказана правова позиція висловлена ВСУ у справі № 6-384цс15. На підставі викладеного, суд приходить до переконання що позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed