Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою №47, будинку №37, м-н Будівельників, м. Вараш Рівненської області (далі квартира №47) шляхом позбавлення права користування квартирою №47 відповідача та її малолітньої дочки [PERSON], 21.07.2014р.н. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що [PERSON] є власником квартири №47. У теперішній час у спірній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] Покликається позивач, що відповідач не є власником квартири та не є членом сімї позивача. До початку листопада 2017р. у квартирі №47 проживав син позивача [PERSON] разом із відповідачем та їхньою дочкою [PERSON]. Шлюбні відносини [PERSON] та [PERSON] не склалися і вони розірвали шлюб. [PERSON] знятий із реєстраційного обліку в квартирі №47, а відповідач із дитиною залишилися зареєстрованими в зазначеній квартирі. З 05.11.2017р. відповідач разом із дочкою [PERSON] виїхали з квартири №47. Факт реєстрації відповідача та її дочки у житлі порушує право позивача, як власника, на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом. Житлово-комунальні витрати, що нараховуються і на відповідача та її дитину, оплачує позивач. Вона має намір в подальшому продати квартиру №47. [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про зняття з реєстраційного обліку в квартирі №47, однак відповідач цього не бажає здійснити. Тому й заявлено позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю. З її показань, наданих суду за правилами допиту свідків, слідує, що 25.01.2014р., після одруження із сином позивача [PERSON] [PERSON] вселилася в квартиру №47 і вони там проживали, а позивач проживала в іншій квартирі в тому ж будинку. Після народження в липні 2014р. онучки [PERSON] [PERSON] дала дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача та дочки останньої. Однією сімєю разом із відповідачем та її дочкою [PERSON] не проживала і спільного господарства не вели. Сімейно-шлюбні відносини [PERSON] і [PERSON] не склалися. 05.11.2017р. відповідач з дочкою виселилася із квартири №47 самостійно і забрала свої речі. У квартирі №47 проживає [PERSON] Перешкод відповідачу та її дочці [PERSON] у користуванні спірною квартирою не було. Через реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] у даній квартирі, [PERSON] не може розпорядитися квартирою №47, хоча має намір продати квартиру. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити повністю, давала пояснення близькі за змістом до обґрунтувань позову. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позову не визнала, оскільки таким погіршаться житлові умови дочки. Давала пояснення про те, що із [PERSON] з березня 2012р. вони проживали у фактичних шлюбних відносинах і в жовтні 2012р. вселилися у квартиру №47. У 2014р., після народження дочки було зареєстроване місце проживання у зазначеній квартирі, хоча позивач довго над цим роздумувала. [PERSON] має 1/6 частку в праві власності у квартирі №9 будинку №31/2 м-ну Будівельників у м.Вараш, де і проживає з дочкою в теперішній час. У зазначеній двокімнатній квартирі проживають восьмеро осіб. [PERSON] із дочкою виселилися із квартири №47 на вимогу позивача, яка чинила перешкоди в користуванні квартирою і добивалася їх виселення. Відповідач вважає, що вона з дочкою мають право користування квартирою №47, оскільки в іншому разі погіршаться житлові умови дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Покликався, що можливе збереження шлюбу відповідача та сина позивача, а умови проживання дитини в теперішній час гірші ніж були. Відповідач із дочкою тимчасово проживають у матері [PERSON] і мають намір повернутися у квартиру №47. Свідок [PERSON] давав показання про те, що в нього із відповідачем не склалися шлюбні відносини і вони подали на розлучення. 05.11.2017р. [PERSON] із дочкою виселилися із квартири №47, їх до цього ніхто не спонукав і перешкод в користуванні квартирою №47 не було. Вважає, що місце проживання дитини повинно бути зареєстроване за місцем теперішнього проживання дитини разом із матірю. У теперішній час дитина забезпечена житлом, а у разі необхідності [PERSON] не відмовляється від свого обовязку забезпечити дитину [PERSON] житлом. Представник органу опіки та піклування [PERSON], ототожнюючи поняття права користування житлом та реєстрації місця проживання дитини, висловила думку про можливість зняття із реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі №47 із необхідністю подальшої реєстрації місця проживання дитини за місцем проживання одного із батьків. Суд, заслухавши показання позивача, свідків, пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника органу опіки та піклування, дослідивши та оцінивши інші докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] Із копії договору купівлі-продажу квартири від 16.12.1994р. та інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] є власником квартири №47. Судом із показань позивача, свідка [PERSON], пояснень відповідача [PERSON] та представників сторін встановлено, що [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], вони мають спільну дочку [PERSON], 21.07.2014р.н. Кузнецовським міським судом Рівненської області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між подружжям [PERSON], однак судове рішення оскаржене і законної сили не набрало. З довідки виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області від 21.11.2017р. № 7061/03 вбачається, що у квартирі №47 зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] Висновком виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області від 01.02.2018р. щодо доцільності позбавлення права користування квартирою малолітньої дитини [PERSON] визнано доцільним зняти із реєстрації малолітню [PERSON] за адресою в квартирі №47. Згідно із нормами ст.ст.317 ч.1, 319, ч.1, 391 ЦК саме власникові належать право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Та власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.383 ч.1 ЦК тільки власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. У судовому засіданні не доведено доказами, що [PERSON] та [PERSON] мають речові права на чуже майно квартиру №47, належну позивачу на праві власності. Законом, договором чи іншим актом не встановлювалося право зазначених осіб на користування спірною квартирою і не визначений обовязок [PERSON] надати у користування відповідачу та її дочці жиле приміщення (ст.ст.401, 402 ЦК). При цьому, суд визнає встановленим на підставі показань позивача, підтверджених і визнаних у цій частині відповідачем, що позивач, з одного боку, та відповідач із малолітньою дочкою, з другого боку, - не є членами однієї сімї, спільно не проживали і спільного господарства не вели. Це означає, що вони не є ні теперішніми, ні колишніми членами сімї власника житла і відповідач із дочкою на таких (сімейних) підставах не набули права користування житлом позивача. Та обставина, що власник квартири надавала згоду на вселення і реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] та її дочки у квартирі №47 свідчить лише про законність їх вселення у житло, але законом не передбачено, що такий факт породжував би право строкового чи безстрокового користування житлом. Чітко правового статусу таких осіб (невістки та онучки позивача, які не входять до складу членів сімї останньої), як жильців квартири №47, у законодавстві не визначено, однак, аналізуючи норми житлового, сімейного та цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що їхній статус є близьким до статусу тимчасових жильців (ст.98 ЖК), які повинні на вимогу, в даному випадку власника житла, - негайно звільнити приміщення. В суді встановлено, що відповідач із дочкою фактично виселилися із квартири №47, тобто звільнили житло фактично. Однак, у правовому сенсі, враховуючи, шо їхнє місце проживання зареєстроване у зазначеній квартирі, слід вважати, що таке житло не є вільним, оскільки реєстрація місця проживання відповідача і малолітньої дитини обтяжує позивача у праві вільно розпорядитися квартирою. Вирішуючи цей спір суд вбачає, що в разі задоволення позову не відбудеться порушення житлових прав малолітньої [PERSON], адже, вона фактично проживає із своєю матірю. [PERSON] із листопада 2017р. забезпечує [PERSON] житлом, у праві власності на яке, за її твердженням, має певну частку, і за цей період немає фактів про те, що дитина не мала де проживати. Крім того, суд враховує, що батько дитини [PERSON] при розгляді теперішнього позову стверджує, що у випадку, якщо дитина потребуватиме житла, то він забезпечить дитину необхідним житлом. Суд одночасно констатує, що обовязком батьків є забезпечення належних умов життя дитини (в тому числі забезпечення житлом), а ухилення їх від виконання такого обовязку тягне юридичну відповідальність. Родинні відносини позивача із онучкою [PERSON], при тому, що дитина не позбавлена батьківського піклування, за законом не покладають, в теперішніх життєвих обставинах останньої, обовязку на [PERSON] по збереженню за дитиною права користування житлом, як, наприклад, це має місце у випадках, встановлених у ст.ст. 247 ч.1 п.3, 248 ч.1 п.2 СК України. Власник квартири, діючи в межах обсягу змісту права власності, вимагає позбавити відповідача із дочкою права користування квартирою №47, з метою, щоб у подальшому здійснити зняття їх із зареєстрованого місця проживання у зазначеній квартирі. З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання щодо способу захисту прав власника квартири №47, суд керується тим, що саме позивач, як власник фактично вже позбавила відповідача та її дочку права користування квартирою №47. Перевіривши встановлені у справі обставини, судом не встановлено, що таке позбавлення власником житла тимчасових жильців права користування квартирою №47 суперечило б закону, в тому числі й щодо дотримання житлових прав дітей. Відповідно до ст.16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавством України встановлено такий спосіб захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (зокрема, ч.2 ст. 405 ЦК України, ст.72 ЖК). За таких обставин, порушене право власності позивача на квартиру №47 підлягає захисту шляхом визнання відповідача та її дочки такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а це в подальшому може бути підставою для зняття відповідача та її дитини із реєстрації місця проживання у такому жилому приміщенні. На підставі ст. 141 ч.1 ЦПК України слід на відповідача покласти сплату судового збору в сумі 640 грн.

Outcome: approved