Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Закарпатський міжрайонний природоохоронний прокурор в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області звернувся з позовом до Хустської міської ради, [PERSON], управління Держгеокадастру в Хустському районі про скасування рішення Хустської міської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації. Позов мотивовано тим, що земельна ділянка передана у власність [PERSON] на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Хустської міської ради № 1041 від 03.12.2008 року знаходиться за межами населеного пункту в с.Кіреші, Хустського району Закарпатської області, а тому рішення ради є незаконним та підлягає скасуванню. На підтвердження позовних вимог до матеріалів справи додано акт № 000011/4/1/6 Держінспекції сільського господарства, в якому зазначено, що при прийнятті оскаржуваного рішення Хустською міською радою допущено порушення вимог земельного законодавства. В судовому засіданні представник позивача - Закарпатського міжрайонного прокурора Кучеренко Т.С. підтримала позовні вимоги з мотивів зазначених у заяві та просила їх задовольнити. Представник позивача Закарпатської обласної державної адміністрації [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутності, на підставі пояснень наявних в матеріалах справи. В матеріалах справи наявний лист № 18.03.2016 № 01-13/12 поданий до суду від імені представника [PERSON]. Зі змісту даного листа слідує, що Закарпатська обласна державна адміністрація не підтримує позовні вимоги подані прокурором, однак суд не може взяти до уваги даний лист, оскільки останній не підписаний особою, від імені якої він поданий. Представник позивача - Державної інспекції сільського господарства, відповідачі: представник Хустської міської ради, управління Держгеокадастру в судове засідання не зявились з невідомих суду причин. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день час та місце розгляду справи повідомлений в порядку п.8 ст.76 ЦПК України, оскільки відмовився від отримання судової повістки про що зроблено відповідну відмітку на довідці «Укрпошта». Зясувавши думку представника позивача, яка не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та встановивши обставини, суд ухвалив провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів. Заслухавши позицію представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов Закарпатського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позов Закарпатського міжрайонного природоохоронного прокурора подано в інтересах Закарпатської облдержадміністрації, зі змісту позовної заяви вбачається що Закарпатська обласна державна адміністрація є розпорядником спірної земельної ділянки і саме її права порушені. З матеріалів справи слідує, що Закарпатська обласна державна адміністрація, упродовж розгляду даної справи не підтримувала позов прокурора, оскільки не являється розпорядником спірної земельної ділянки та її права оскаржуваним рішенням не порушувались ( а.с.172) Листом №231/01-11 від 20.03.2013 року наданого на адвокатський запит, начальником управління містобудування та архітектури, повідомлено про те, що Закарпатська обласна державна адміністрація не має права виділяти земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за межами населеного пункту. В даному листі також зазначено, що в період з 16.09.2008 по 14.03.2013 року, Закарпатська облдержадміністрація не розробляла містобудівну документацію - детальний план території та план зонування для будівництва житлових будинків за межами населеного пункту міст обласного значення в тому числі міста Хуст. Вимоги позовної заяви базуються на тому, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с. Кіреші, Хустського району Закарпатської області. Такий висновок зроблено на підставі акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства складеного Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області № 000011/4/1/6 від 25.05.2012 року. Зі змісту даного акту перевірки, вбачається, що місцезнаходження земельної ділянки переданої [PERSON] у власність, зроблено на підставі інформації поданої міськрайонним відділом держкомзему від 25.05.2012 року. Інших доказів до матеріалів справи позивачем не додано. Зі змісту дослідженого акту вбачається, що висновок про те, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту с. Кіреші, Хустського району Закарпатської області зроблено посадовими особами [PERSON] та [PERSON] на підставі інформації міськрайонного відділу Держкомзему у місті Хуст від 25.05.2012 року, тобто у день проведення перевірки та складання акту. Таким чином, можна зробити висновки про те, що при проведенні перевірки посадовими особами не досліджувались документи, щодо місця розташування спірної земельної ділянки, а висновок про те, де вона розташована був зроблений на підставі поданої інформації. При цьому суд також звертає увагу на той факт, що перевірка на вимогу прокурора проводилась у складі двох осіб, однією з яких, а саме [PERSON]- був посадовою особою міськрайонного управління Держкомзему в м.Хуст та Хустському районі. З листа Хустського міського голови №1019/02-13 від 23.05.2013 року, вбачається, що станом на березень 2013 року, в Хусті не розроблено та не затверджено сесією міської ради новий генеральний план і Хустська міська рада користується генеральним планом який був розроблений у 1970 році Державним інститутом проектування міст.( а.с.181). Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що с. Кіреші не є самостійним населеним пунктом і відноситься до м. Хуст - міста обласного підпорядкування. Рішенням Хустської міської ради № 97 від 16.10.1998 року, земельна ділянка на якій розміщений квартал малоповерхової забудови, для перспективного розвитку території була віднесена до земель запасу Хустської міської ради. Рішенням № 162 від 27.03.2003 року та № 342 від 16.06.2007 року Хустською міською радою розроблено та затверджено квартал малоповерхової забудови по вул. Молодіжна, с. Кіреші м. Хуст на землях Хустської міської ради. Рішенням № 342 від 16.06.2003року Хустська міська рада затвердила проект малоповерхової забудови садибного типу в с. Кіреші та перевела землі сільськогосподарського призначення в землі житлової забудови. Всі зазначені рішення діяли на території Хустської міської ради на час виділення відповідачу земельної ділянки у відповідності до вимог п. «в» ч.3 ст.116 та ст.118 Земельного кодексу України. У встановлений законом спосіб відповідач [PERSON] звернувся до органів публічної влади і з дотриманням процедури отримав у власність земельну ділянку. На отриманій земельній ділянці [PERSON], збудував будинок, ввів його в експлуатацію і отримав свідоцтво про право власності на майно № 9517. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] не порушуючи норм чинного законодавства України, скористався своїм правом на отримання земельної ділянки та будівництва на ній житлового будинку, а доводи позивача базуються лише на формальних підставах, з яких неможливо зробити висновок які саме інтереси суспільства чи держави порушує [PERSON], мирно володіючи належним йому на праві приватної власності будинком. Суд не може взяти до уваги доводи прокурора про недобросовісність [PERSON], оскільки матеріали справи містять лише відомості про те, що останній звернувся до органу публічної влади із заявою про надання йому земельної ділянки. Саме по собі таке звернення є лише використанням особою наданого їй ст.118 ЗК України права і такі дії не можуть ставитися особі у вину. Відповідно до частини першої ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. В рішеннях Європейського суду з прав людини щодо подібних ситуацій, суд звертав увагу зокрема на дотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. В даному випадку [PERSON] добросовісно отримав земельну ділянку з дотриманням норм чинного законодавства, збудував на ній будинок, оформив право приватної власності на нього, не знаючи про те, мав чи не мав орган публічної влади повноважень на передачу йому земельної ділянки і не зобовязаний був про це знати. Судом також досліджено ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року, по даній справі. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області, колегія суддів ВССУ України вказала на ряд недоліків, допущених судом першої інстанції, зокрема не зясування у яких саме межах територіально знаходиться спірна земельна ділянка та кому належить право на розпорядження нею, та чи були змінені межі населеного пункту. В ході нового судового розгляду судом неодноразово надавалась можливість позивачу надати суду додаткові докази на підтвердження позовних вимог, зокрема у яких саме межах територіально знаходиться спірна земельна ділянка та кому належить право на розпорядження нею. У продовж тривалого розгляду справи позивачем не додано суду жодного додаткового письмового доказу на підтвердження своїх позовних вимог, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України законом покладено на позивача, а тому суд постановляє рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Зясувавши обставини та дослідивши всі докази по справі суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області не підлягає до задоволення у звязку з недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed