Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

До Трускавецького міського суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору дарування від 03 серпня 2007 року він прийняв в дар половину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. В.Стуса, 3, м. Трускавець. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 вересня 2007 року половина нежитлового приміщення за даною адресою є приватною спільною частковою власністю по ? частки з відповідачем [PERSON] Загальна площа нежитлового приміщення становить 24,0 м?. в порушення вимог ст. 360 ЦК України щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, [PERSON] як співвласник практично не бере участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, чим порушує вимоги ст. 322 ЦК України, згідно з якою тягар утримання майна покладається на власника, який зобовязаний утримувати належне йому майно. Під час проведення ремонту спільного приміщення він особисто проводив необхідні розрахунки, здійснював необхідні заходи по забезпеченню електро- та газового господарства та інші питання, які виникали у ході ремонту. Всі питання, які які виникали під час ремонту, вирішувалися ним самостійно без належної участі відповідачки як співвласника частини приміщення, в той час як вона займалася тільки підприємницькою діяльністю в перукарні. Крім того, відповідачка не відшкодувала йому половину коштів, які він особисто витратив для проведення ремонту спільного приміщення, у звязку з чим він був змушений звертатися за захистом своїх прав до суду. Неодноразово відповідачці зверталася увага, що безпосередню участь в проведенні поточного ремонту та утриманні спільного приміщення здійснює не тільки позивач, а і його родичі, що свідчать відповідні копії посвідчень. Таке безвідповідальне відношення відповідачки по утриманню спільного приміщення, яке не має функціонального приміщення як перукарня, унеможливлює використання його сумісно, оскільки він не є спеціалістом у наданні перукарських послуг, і, виховуючи, двох малолітніх дітей, він має намір здійснювати іншу підприємницьку діяльність. Фактично весь тягар утримання цілого приміщення покладений на нього. Він неодноразово намагався досягти спільної згоди з відповідачкою щодо реального розподілу спільного нежитлового приміщення на два окремі нежитлові приміщення і виділення частки в натурі кожного співвласника, не зменшуючи їх і не порушуючи законних прав, але неодноразові особисті усні та письмові звернення позивача стосовно виділення в натурі конкретної частки із майна, що є у спільній частковій власності, залишаються відповідачем без уваги та ігноруються. Він звертався до спеціаліста стосовно можливості поділу спільного нежитлового приміщення на два окремі зі схематичним зо зображенням пропозицій після можливого розподілу. На підставі звіту від 23 листопада 2015 року про обстеження нежитлового приміщення та можливість реального розподілу на два окремі нежитлові приміщення, виконаного спеціалістом [PERSON], та відповідно до висновку за результатами проведення технічного обстеження розподіл на два окремі нежитлові приміщення є можливим, тому просить виділити в натурі частки із майна (нежитлового приміщення), що є у спільній частковій власності. Від відповідачки на адресу Трускавецького міського суду надійшло заперечення, мотивоване тим, що позовна заява [PERSON] до неї про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, вже не може бути предметом розгляду суду. Дрогобицьким міськрайонним судом (суддя Нагірна О.Б.) 22 травня 2015 року було ухвалено рішення у цивільній справі № 442/2881/15-ц (провадження № 2/442/1078/2015), яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до неї. Вказане рішення було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області. У мотивувальній частині ухвали апеляційного суду Львівської області зазначено, що Дрогобицький міськрайонний суд обґрунтовано врахував те, що нежитлове приміщення по вул. В.Стуса, 3 у м. Трускавець використовується як перукарня, є невеликої площі, і його розподіл на два окремі приміщення призведе до втрати цільового приміщення та унеможливить його використання під господарську діяльність. Апеляційний суд Львівської області своєю ухвалою від 17 вересня 2015 року підтвердив, що на згадане нежитлове приміщення поширюються вимоги ч. 2 ст. 183 КК України ЦК України, згідно з якою неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Щодо долученого позивачем звіту фізичної особи підприємця [PERSON] від 23 листопада 2015 року про обстеження нежитлового приміщення по вул. В.Стуса, 3, м. Трускавець, та можливість реального розподілу даного приміщення на два окремі нежитлові приміщення, то цей звіт є лише дещо оновленою версією згаданого вище аналогічного звіту тієї ж фізичної особи підприємця від 05 березня 2015 року, який Дрогобицький міськрайонний суд повністю підставною (що в подальшому підтвердив апеляційний суд Львівської області) не взяв до уваги при ухваленні рішення від 22 травня 2015 року. Вона вважає, що дане приміщення поділу зі збереженням його цільового призначення і дотримання її прав як власника (використовувати дане приміщення на власний розсуд і проводити у даному приміщення саме ту незаборонену законом діяльність, яку вона бажає надання перукарський послуг) не підлягає. У судовому засіданні позивач [PERSON] суду пояснив, що конфлікт відносно нежитлового приміщення першою розпочала відповідачка. Її головним аргументом було те, що він не є субєктом господарської діяльності, а всього лиш завгоспом. На даний час він не може здійснювати жодну діяльність, оскільки відповідачка постійно чинить перепони йому цьому. Тому, на його думку, доцільним є поділити нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: вул. В.Стуса, 3 у м. Трускавці, щоб він мав можливість повноцінно реалізовувати своє право власності. Він займався ремонтом у цьому приміщенні, стежив за належним використанням газових та електричних приладів (порушення правил використання цих приладів могло призвести до негативних наслідків відносно нього як співвласника), однак підприємницькою діяльністю він, все ж, можливості займатися не має. Добровільної згоди щодо поділу приміщення з відповідачем досягнути не вдалося. Він пропонував викупити частку відповідачки, що є відображено і письмово, однак їм не вдалося досягти згоди з цього питання. Погодився на розподіл приміщення відповідного до варіанту 1, зазначеного в висновку судової будівельно-технічної експертизи № 330 від 25 квітня 2016 року, та не заперечував, що самочинно влаштоване приміщення після розподілу часток залишиться у користуванні відповідачки [PERSON] Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідачка фактично користується цілим приміщенням для здійснення своєї підприємницької діяльності з надання перукарських послуг. Така обставина перешкоджає здійсненню позивачем підприємницької діяльності. У жодних правовстановлюючих документах не зазначено, що у цьому нежитловому приміщенні надаються саме перукарські послуги. Вважав, що позов є підставним та просив його задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що за при укладенні договору дарування між позивачем та його матір'ю [PERSON] дав свою згоду, що він приймає в дар саме перукарню, тому його заперечення щодо того, що на даний час надання перукарських послуг нею є значною перешкодою, є беззмістовними. Досягнути згоди з позивачем щодо добровільного поділу приміщення не вдалося, оскільки ті умови, які пропонував позивач, є невигідними для неї. Погодилася на розподіл приміщення відповідного до варіанту 1, зазначеного в висновку судової будівельно-технічної експертизи № 330 від 25 квітня 2016 року з умовою залишення у її користуванні самочинно влаштованого приміщення для облаштування входу. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні підтримав думку своєї довірительки та просив здійснити розподіл нежитлового приміщення відповідно до варіанту 1, зазначеного в висновку судової будівельно-технічної експертизи № 330 від 25 квітня 2016 року. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як підстави своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу [PERSON] (зареєстровано в реєстрі № 3286) [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] рівні частки кожна нежитлового приміщення площею 24.0 м?, яке розташоване за адресою: Львівська обл., м. Трускавець, вул. В.Стуса, 3 /а.с. 57 реєстраційної справи домоволодіння по вул. Стуса, 3 у м. Трускавець Львівської області, яка є невідємною частиною інвентаризаційної справи КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» № 1243/. У подальшому відповідно до договору дарування від 03 серпня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Трускавецької державної нотаріальної контори [PERSON] (зареєстрованого у реєстрі за № 823) [PERSON] подарувала половину нежитлового приміщення, що знаходиться у м. Трускавці по вул. Стуса № 3 /а.с. 70 реєстраційної справи домоволодіння по вул. Стуса, 3 у м. Трускавець Львівської області, яка є невідємною частиною інвентаризаційної справи КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» № 1243/. Таким чином, як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9415985 від 25 грудня 2005 року [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ? нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. В.Стуса, 3, м. Трускавець, Львівська обл. /а.с. 160 інвентаризаційної справи № 1243/; відповідно до витягу № 15782781 від 03 вересня 2007 року [PERSON] належить ? нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. В.Стуса, 3, м. Трускавець, Львівська обл. /а.с. 73 реєстраційної справи домоволодіння по вул. Стуса, 3 у м. Трускавець Львівської області, яка є невідємною частиною інвентаризаційної справи КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» № 1243/. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~статті 317 ЦК України. Стаття 321 цього Кодексу\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 355 ЦК України\~\~майно, що є у власності власність двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної\~\~власності.\~ Згідно зі\~ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. . Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. \~Нормами ст. 358 Цивільного кодексу України\~врегульовані правовідносини між співвласниками щодо здійснення ними права спільної часткової власності. Зокрема згідно з ч.3\~ст. 358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], 25 березня 2015 року звертався до [PERSON] з листом про виділ його частки в натурі, що належить йому на праві спільної часткової власності /а.с 8/. З листом аналогічного місту [PERSON] звертався до [PERSON] 07 квітня 2016 року/ а.с.10/ та 12 травня 2015 року /а.с. 11/. Зокрема, позивачем було надіслано відповідачу копію звіту про обстеження нежитлового приміщення та можливість реального розподілу на два окремі нежитлові приміщення нежитлового приміщення на вул. Стуса, 3 в м. Трускавці Львівської області /а.с. 20-32/. Як вбачається з листів [PERSON] від 06 квітня 2016 року /а.с. 9/, від 18 травня 2015 року /а.с.12-13/, [PERSON] вважала, що дане приміщення поділу не підлягає зі збереженням його цільового призначення і дотримання її прав як власника. Суд вважає, що не заслуговує на увагу посилання відповідача щодо неможливості поділу спільного майна без втрати цільового призначення, оскільки відповідно до технічної документації спірна будівля є нежитловим приміщенням. Способи реалізації існуючих в співвласника правомочностей розпорядження спільним майном передбачені в статтях\~364,\~367 ЦК України. Норми ст. ст.\~364,\~367 ЦК України\~регулюють правовідносини учасників спільної часткової власності щодо виділу частки з майна або його поділу. Зазначеними нормами передбачено, що поділ (виділ частки) майна, яке є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, виділ частки є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, що виключає можливість залишення в спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Так\~статтею 364 ЦК України\~співвласнику надано право на виділ в натурі його частки із майна, що є у спільній частковій власності. При цьому якщо такий виділ не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Договір про виділ в натурі частки з нерухомого майна спільного майна укладається у письмовій формі. Змістом пунктів 2.2, 2.7 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, встановлено проведення поділу на самостійні об'єкти нерухомого майна відповідно до законодавства з наданням кожному об'єкту поштової адреси і вирішення спорів щодо поділу об'єктів нерухомого майна в судовому порядку. Отже, можливість проведення виділу або поділу у натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, закон пов'язує з домовленістю співвласників, оформленою письмовим і нотаріально посвідченим договором, або у судовому порядку за відсутності цих обставин. При цьому виділ частки майна, що є об'єктом спільної часткової власності, у натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників, а особа набуває право власності на виділене майно з державною реєстрацією такого права у встановлених законом випадках. Відповідно до висновку № 330 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 457/1254/15-ц, складеного 25 квітня 2016 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, поділ нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: вул. В.Стуса, 3, м. Трускавець, Львівська обл., в натурі у відповідності до розміру частки кожного із співвласників можливий. Судовий експерт запропонував два варіанти поділу вказаного нежитлового приміщення. Першим варіантом запропоновано першому співвласнику надати частину приміщення під літерою «1» площею 12,0 м? та відповідно розмірами 4,46 м ? 2,70 м, що відповідає його ідеальній частці 12,0 м?, другому співвласнику виділити частину приміщення під літерою «1» площею 8,8 м? та відповідно розмірами 4,46 м ? 1,97 м, приміщення під літерою «4» площею 1,0 м?, приміщення під літерою «3'» площею 2,2 м?, що відповідає його ідеальній частці 12,0 м?. Саме цей варіант поділу нежитлового приміщення сторони погодили між собою у судовому засіданні. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності,\~\~встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку що позовні вимоги [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності підлягають до задоволення. За виділення частки нежитлового приміщення з відповідача слід стягнути в користь позивача частину понесених судових витрат.

Outcome: approved