Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

До суду з Харківського районного суду Харківської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківський завод залізобетонних виробів» (ДП -ХЗЗВ) про стягнення грошових коштів невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вона з 12 травня 2008 року по 23 липня 2019 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Позивач була звільнена за власним бажанням 23 липня 2019 року, але у встановлені строки роботодавець розрахунок не провів, довідку про заборгованість по заробітній платі не видав..За період з лютого 2017 року січень 2019 року [PERSON] нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 108202,22 грн.. що вбачається із наданої відповідачем довідки станом на 01 лютого 2019 року. Позивач зазначає, що за період з 01 лютого по 24 липня 2019 року її заробітна плата становила б 21 679,94 гривень, але довідку за вказаний період їй не надають. З урахуванням вищевикладеного [PERSON] просить стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Харківський завод залізобетонних виробів» (ДП -ХЗЗВ) на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 129 882,16 грн. Позивач направила до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час, місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. У встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк відповідач відзив на позов не подав. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством Міністерства оборони України «Харківський завод залізобетонних виробів» та обіймала посаду головного бухгалтера , що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 9). На час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, [PERSON] станом на 01лютого 2019 року нараховано, але не виплачено заробітну плату в розмірі 108 202,22 грн., що підтверджується довідкою, а будь-які її подальші звернення щодо виплати в порядку досудового врегулювання спору відповідач ігнорує, чим систематично порушує право позивача на отримання заробітної плати. Позивач була звільнена 24 липня 2019 року за власним бажанням 9а.с.9) В день звільнення позивача. відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, у разі порушення законодавства про оплату праці. Статтями 116, 117 КЗпП України визначено: При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимогами статті 4 ЦПК України визначено: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.ст.12-13 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч.2 ст.229 ЦПК України, докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач … повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються… Тому докази не надані сторонами суду першої інстанції не можуть в подальшому подаватись судам інших інстанцій і такі докази не можуть бути покладені в основу їхніх рішень. Отже, вирішуючи позов у межах заявлених вимог суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Позивачем наведено розрахунок суми заборгованості по заробітної платні, згідно якого сумма заборгованості складає 129 882,16 грн. Таким чином, права позивача щодо невиплати заборгованості по заробітної платні, суд вважає, порушеними. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача нарахованої, але невиплаченої заробітної плати є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Таким чином, не виплачуючи заборговану позивачеві заробітну плату, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмежив право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів. Вирішуючи питання щодо розміру невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню суд враховує наступне. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й «Конвенцією про захист заробітної плати» № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, її метою є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ст.12 Конвенції, вона застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата, через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved