Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дубова» про визнання недійсним договору оренди землі. У позовній заяві зазначив, що позивач є власником земельної ділянки, розташованої на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер [NUMBER] загальною площею 3,4401 га. 22 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано у міськрайонному управлінні Держкомзему у м.Умані та Уманському районі, що про що 22.12.2012 року зроблено запис за №712438314007974. Термін дії договору 5 років. 3 січня 2017 року позивачем було підписано новий договір оренди земельної ділянки з відповідачем, який зареєстровано 17 червня 2017 року Косолапом Віктором Івановичем - державним реєстратором Виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області. На теперішній час позивач має намір самостійно обробляти земельну ділянку, тому 19.08.2017 року звернувся з письмовою заявою до директора ТОВ «Дубова» про розірвання договору оренди землі у зв'язку з тим, що реєстрація договору пройшла поспішно з порушенням Закону. Вважає договір оренди землі від 03.01.2017 року недійсним, так як його реєстрація проведена з порушенням норм чинного законодавства. 17 червня 2017 року Виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Уманського району Черкаської області проведено державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], укладеного між позивачем та відповідачем. Строк дії договору 7 років. Вважає, що договір оренди землі від 3 січня 2017 року був укладений з порушенням вимог закону (ст.ст.203, 215 ЦК України), оскільки згідно із ст..13 Закону України «Про оренду землі» був дійсним договір оренди землі, укладений з ТОВ «Дубова» 21.10.2012 року (така дата зазначена у тексті позовної заяви), і який не був розірваний. Просив визнати недійсним договір оренди землі №б/н від 03.01.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Дубова» про передачу в строкове платне користування земельної ділянки сільськогосподарського призначення під кадастровим номером [NUMBER]. 18 вересня 2017 року суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області Денисюк І.І. було відкрито провадження у справі. 7 березня 2018 року справа була прийнята до провадження суддею Уманського міськрайонного суду Черкаської області Корманом О.В. і вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 03 травня 2018 року представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити в задоволенню позову в повному обсязі. При цьому у відзиві зазначено, що 21.10.2012 року (така дата зазначена у відзиві) між позивачем [PERSON] (як орендодавцем) та ТОВ «Дубова» (як орендарем) було укладено договір оренди землі, договір зареєстрований в Уманському районному відділі Черкаської регіональної філії центру ДЗК за №712438314007974 від 22.12.2012 року. Фактично за договором передано в оренду ТОВ «Дубова» земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що розташована в адміністративних межах Вільшанослобідської сільської ради Уманського району кадастровий номер № [NUMBER], площею 3,4401 га строком на 5 років. З січня 2015 року за наказом по підприємству для тих громадян - власників земельних ділянок - орендодавців, що виявили намір продовжувати орендні відносини після спливу попереднього строку договорів оренди земельних ділянок керівництвом ТОВ «Дубова» впроваджено додаткову, не передбачену договорами оренди доплату до орендної ставки в сумі 2640 грн., в 2016 році також впроваджено аналогічно премію за заключення договору оренди в сумі 10000 грн. В підтвердження своїх попередніх намірів сторони 03.01.2017 року уклали новий договір оренди на зазначену вище земельну ділянку строком вже на 10 років. Договором оренди від 03.01.2017 року також було підвищено розмір орендної плати до 10-ти відсотків від нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Для проведення державної реєстрації права оренди, не зважаючи на те, що такої окремої вимоги законодавство про державну реєстрації прав та ЗУ «Про оренду землі» не містить та таке право за наявності укладеного договору оренди може передати для проведення державної реєстрації як орендодавець так і орендар, позивач також на ім'я керівника ТОВ «Дубова» видав доручення, що посвідчене секретарем Дубівської сільської ради. За таких обставин позивач черговий раз підтвердив свою волю на укладення спірних на сьогодні договорів оренди. Отже, між одними і тими ж сторонами стосовно одного і того ж права оренди було укладено новий правочин (правочини). Відповідно положень ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація), а тому з моменту укладення договорів оренди від 03.01.2017 року припинились правовідносини сторін за попередніми договорами оренди від 1.01.2012 року та розпочались виконуватись нові договори оренди, відбулась новація в договорі. За підставами, встановленими ст. 215 ЦК України до визнання недійсним договору, а тому і похідної вимоги про скасування державної реєстрації права оренди, про що просить в своєму позові позивач, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно за положеннями ст. 203 ЦК України це: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин маг бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин. що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач не зазначив з якої саме підстави, що встановлена законом, укладений договір оренди є недійсними, не вказавши, на положеннях яких норм матеріального права ґрунтується твердження, про те, що сторони до закінчення дії одного договору не можуть між собою укласти новий договір. В даній справі, у наслідок укладення нових договорів оренди земельних ділянок дія попередніх договорів оренди земельних ділянок в силу ч. 2 ст. 604 ЦК України припинилась з новацією в правовідносинах, а отже і не існує подвійної реєстрації права оренди зазначених земельних ділянок, право оренди зареєстровано виключно за ТОВ «Дубова» і ніким іншим. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оренду землі» передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ст. ст. 18.20 Закону України «Про оренду землі»). За відсутності такого закону, на момент укладення сторонами договорів оренди вони підлягали реєстрації структурними підрозділами Центру Державного земельного кадастру при Держкомземі України на підставі п. 33 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073 «Про затвердження порядку державної реєстрації договорів оренди землі» і Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 02.07.2003 року № 174. Строку передачі договору оренди для державної реєстрації на час укладення договорів оренди з позивачами не було встановлено, а тому зловживання зі сторони відповідача своїм правом в будь який час зареєструвати договір оренди в на той час ДЗК не може слугувати об'єктивно для зміни та продовження строку дії договору оренди землі. Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. У момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. 29 травня 2018 року у справі закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача у вступному слові зазначив, що 3 січня 2017 року його довіритель підписав договір оренди земельної ділянки з відповідачем під тиском керівника відповідача, так як той не хотів виплачувати орендну плату, поки позивач не підпише нового договору. Проте, вказаний договір був зареєстрований з порушенням чинного законодавства, так як на момент реєстрації договору діяв попередній договір, дія якого закінчувалась лише 21 грудня 2017 року. Також, зазначив, що в даному випадку не може йти мова про договір новації, на який вказував відповідач у своїх запереченнях, так як в договорі від 03.01.2017 року не зазначено про припинення дії попереднього договору. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач сам висловлював про свій намір укласти договір. Новий договір від 3 січня 2017 року фактично був правочином новації. Вважає, що подвійної реєстрації не відбулось, так як договір повторно укладено між тими самими сторонами і з приводу тієї ж земельної ділянки, а також під час укладення договору не було порушено вимоги статей 203, 205 ЦК України. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 06.06.2002 року, позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,4401 га, розташована на території Вільшанослобідської сільської ради Уманського району з кадастровим номером [NUMBER] 22 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі, предметом якого була земельна ділянка площею 3,4401 га, що належить позивачу, на строк 5 років. Згідно умов Договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. 22 грудня 2012 року договір зареєстрований у Державному реєстрі. 03 січня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, який також стосується земельної ділянки площею 3,4401 га, що належить позивачу, на строк 7 років. Згідно умов договору він набирає чинності з моменту його підписання та проведення державної реєстрації у відповідності до вимог чинного законодавства України. 17 червня 2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Іванівської сільської ради Уманського району Косолапом В.І. зареєстроване право оренди відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] згідно Договору оренди земельної ділянки від 03 січня 2017 року. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що підставою для визнання договору оренди земельної ділянки від 3 січня 2017 року недійсним, є недотримання вимог статей 203, 215 ЦК України. Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини 1-3, 5-6 статті 203 ЦК України визначають: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач не надав суду доказів того, що в момент вчинення правочину 3 січня 2017 року (а не під час його подальшої реєстрації), були недодержані вимоги, передбачені у статті 203 ЦК України. При цьому, позивач взагалі не посилається на те, що зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що особи, які вчинили правочин, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності, що волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилання позивача на те, що дія договору, який позивач просить визнати недійсним, почалась з моменту його державної реєстрації ще до закінчення дії попереднього Договору оренди землі, не може свідчити про недійсність договору з підстав недотримання вимог ЦК України на момент його укладення. В даному випадку може йти мова лише про дотримання чи недотримання вимог законодавства під час реєстрації права на оренду земельної ділянки, що не являється предметом спору в даній справі. При встановлених обставинах та досліджених доказах, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Позивачем не доведено факту порушення його прав, що свідчить про відсутність правових підстав для захисту цих прав шляхом визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 03.01.2017 року між [PERSON] і ТОВ «Дубова». У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed