Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в м.Севастополь Автономної Республіки Крим. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він є сином покійної [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 03.10.1960 р. [INFO] року померла [PERSON], яка проживала до дня смерті в м.Севастополь. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом ЗАГС Ленінського району м.Севастополя Управління ЗАГС Правління Севастополя, де у графі «місто смерті» вказано м.Севастополь, Російська Федерація. При зверненні в Сихівський відділ ДРАЦС ЛМУЮ, було відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] з покликанням на ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». На даний час неможливо отримати свідоцтво про смерть матері, що унеможливлює в подальшому оформлення спадщини за померлою [PERSON] на території України, тому виникла необхідність звернення до суду в порядку ст. 257-1 ЦПК України. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності, заяву підтримує, просить таку задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. А тому розгяд справи проведено без виклику осіб, що беруть участь у справі. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Як вбачається з матеріалів справи заявник [PERSON] є сином покійної [PERSON], яка до дня смерті проживала в м.Севастополь, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 03.10.1960. [INFO] померла [PERSON]. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом ЗАГС Ленінського району м.Севастополя Управління ЗАГС Правління Севастополя, де у графі «місто смерті» вказано м.Севастополь, Російська Федерація У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25 листопада 2014 року та № 935/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року, вважаються недійсними. Згідно із Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-УП будь-яке рішення, видане органом чи посадовою особою на тимчасово не підконтрольній Україні території є недійсним і не створює правових наслідків. Місто Севастополь, де померла [PERSON], є тимчасово не підконтрольною територією, а тому вказане свідоцтво про смерть є недійсним. У відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Встановлено, що свідоцтво про смерть [PERSON] є недійсним, оскільки видане органом, який не має права їх видавати, оскільки знаходиться на тимчасово окупованій території України. Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідки припинення, зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особами (родичами) своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Як вбачається із змісту заяви [PERSON]., отримати свідоцтво про смерть матері неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга статті 9 Закону). Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою статті 9 Закону, є недійсними і не створює правових наслідків (частина третя статті 9 Закону). Таким чином, за відсутності документа закладу охорони здоров'я, що підтверджує факт смерті, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об'єктивні перешкоди та з метою захисту прав і свобод громадян України, вимоги заявника [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Факт, який просить встановити заявник, потрібен йому для прийняття спадщини за померлою. Відповідно до вимог ч.2 ст.259 ЦПК України дане рішення є підставою для державної реєстрації смерті [PERSON] Керуючи ст. ст. 209, 212, 215, 256-258 ЦПК України,

Outcome: approved