Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

До суду із позовом про вселення до будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Калініна/Столярна, 63/20 звернулась [PERSON] Посилається на таке. З 1998 року вона перебувала з відповідачем [PERSON] в цивільному шлюбі, який був зареєстрований 06.09.2002 року. В 2002 році вони придбали 12/25 частин житлового будинку за адресою м. Запоріжжя, вул. Калініна/Столярна, 63/20. З цього часу позивачка в будинку була зареєстрована та почала проживати в ньому. В 2003 році в них народився син [PERSON], який також зареєстрований за цією адресою. Старий будинок був знесений та побудований новий, в який вони заселилися в 2007 році. В 2011 році шлюб між нею та відповідачем [PERSON] було розірвано, у звязку з тим, що відповідач створював неможливі умови для спільного проживання, застосовував фізичну силу до неї. Вона зверталася за допомогою до міліції та органів соціального захисту, але в квітні 2013 року була змушена разом з дитиною залишити вказане приміщення. На теперішній час разом з сином мешкає в орендованій квартирі, але надалі не має змоги оплачувати наймане житло. На підставі ст. 405 ЦК України, ч.4 ст. 156 ЖК України, оскільки вона мешкала з сином в спірному будинку та зареєстрована в ньому як член родини, просить вселити її та неповнолітнього сина до оспорюваного будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним. Додатково пояснили, що будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Калініна/Столярна, 63/20 був позивачкою та відповідачем [PERSON] куплений, але був укладений договір дарування на імя матері відповідача [PERSON] [PERSON] Старий будинок був зруйнований, на його місті побудований новий, в якому проживали позивачка, відповідач [PERSON] та їх син [PERSON], відповідачка [PERSON] ніколи не проживала в цьому будинку. Позивачка виїхала з будинку змушено, оскільки відповідач перешкоджав її проживанню в ньому. Вона протягом 2013, 2014 року намагалась вселитися до цього будинку, але замки були поміняні, відповідач [PERSON] не надавав можливості їй вселитися в цей будинок. На теперішній час орендувати житло вона не може, оскільки її доходи не достатні, раніше вона проживала в квартирі наданої тимчасово її приятелькою, але зараз вона разом з неповнолітнім сином проживає в цілодобовому стаціонарі КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічногої допомоги» з 17.11.2015 р. Там вона та її син можуть перебувати лише три місяці, після спливу цього часу вона не буде мати ніякого іншого житла. Щоб не опинитись із сином на вулиці, змушена звернутися до суду. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що 30.03.2013 року позивачка разом з їх неповнолітнім сином [PERSON] виїхала з будинку за адресою вул.. Калініна/Столярна, 63/20. Вона забрала речі та добровільно, без будь-якого примусу виїхала на інше місце проживання. Протягом цього часу вона не намагалась вселитися в цей будинок, він замки змінив лише в 2015 році, коли був поданий позов до суду. На теперішній час він в цьому будинку проживає в цивільному шлюбі з іншою жінкою [PERSON], спільне проживання з позивачкою та дитиною неможливе. Сварки, які виникали між ним та позивачкою за час спільного проживання в одному будинку, виникали виключно з ініціативи позивачки, він фізичного та психічного примусу на неї не чинив. На теперішній час в нього з сином нормальні відносини, він спілкується, опікується ним, надає допомогу. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, пояснила, що позивачка виїхала самостійно в 2013 році, між ними існувала домовленість, що вона та її син [PERSON] будуть надавати гроші на оренду житла позивачкою, протягом 2013 року вони гроші надавали. Вона є власницею цього будинку та має намір в майбутньому в ньому проживати. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування Комунарського району Запорізької міської ради в судовому засіданні підтримала позов, зважаючи на інтереси неповнолітньої дитини. Свідки з боку позивача: [PERSON]та [PERSON] в суді підтвердили, що зі слів [PERSON] їм відомо, що її колишній чоловік [PERSON] спричиняв їй тілесні ушкодження, вони неодноразово бачили на її обличчі та тілі синці, подряпини, походження яких [PERSON] поясняла саме спричиненням [PERSON]. Свідок [PERSON] підтвердила, що в її присутності [PERSON] восени 2013 року з наміром повернутися додому, приїхала до будинку по вул.. Калініна/Столярна, 63/20, але не змогла потрапити до нього, оскільки ключі не підійшли до замків. Свідок [PERSON] надав аналогічні показання щодо подібних подій в 2014 році протягом двох разів. Свідки з боку відповідачів: [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитані в суді повідомили, що є знайомими позивачки та відповідача [PERSON], підтвердили про наявність між ними конфліктів. Свідок [PERSON] допитана в суді повідомила, що вона з травня 2015 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та проживає в будинку по вул.. Калініна/Столярна, 63/20 разом з ним. За час її проживання в цьому будинку позивачка не намагалась вселитися до нього. Заслухавши позивачку, її представника, відповідачів, їх представників, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. З 06.09.2002 року по 04.04.2011 рік позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується паспортом позивачки. Позивачка, зареєстрована за адресою: [INFO]/Столярна, 63/20 з 19.12.2002 року, що підтверджується паспортом позивачки та довідкою з місця проживання від 20.06.2015 р. З цієї ж довідки вбачається, що за цією адресою зареєстрований [PERSON], [INFO] (а.с.7-8). Матеріалами справи підтверджується, що власницею житлового будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Калініна/Столярна, 63/20 є [PERSON] (а.с.26-27, 35-37). Виходячи з пояснень сторін, позивачка [PERSON] вселилася та зареєструвала своє місце проживання в оспорюваному будинку за усною домовленістю власника [PERSON] як наймач житлового приміщення в 2002 році, з того часу до весни 2013 року вона користувалась цим будинком як наймач, ніяких домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо порядку користування цим будинком в суді не встановлено. Сторонами підтверджується, що на час розгляду справи в будинку по вул.. Калініна/Столярна, 63/20 проживає відповідач [PERSON] на правах наймача цього будинку. Тому суд вважає його належним відповідачем, оскільки перешкоди щодо вселення позивачки чиняться з його боку. Суд прийшов до такого висновку виходячи з пояснень самого [PERSON], наданих в судовому засіданні, який пояснив, що він проти того, щоб позивачка проживала в цьому будинку, ключів від цього будинку позивачка та її син не мають. Доводи позову про те, що позивачка намагалась вселитися до будинку по вул.. Калініна/Столярна, 63/20 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] восени 2013 року, та два рази в 2014 році приїздила до будинку за адресою вул.. Калініна/Столярна, 63/20 з метою вселитися в нього, але не змогла відкрити двері, із будинку ніхто не вийшов. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних з боку відповідачів не спростовують цих відомостей. Отже, правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] регулюються нормами Житлового Кодексу УРСР. Так, за цими нормами для договору найму житлового приміщення обовязковою умовою є користування житловим приміщенням наймачем особисто або членами його родини. Статтею 107 ЖК України\~передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Водночас, закон вимагає, щоб житло зберігалось і у випадку тимчасової відсутності наймача. Якщо наймач фактично не використовує житлове приміщення за прямим його призначенням, тобто для постійного проживання, то настають певні правові наслідки, які залежать від причин відсутності. Так, статтею 71 ЖК передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Заслухавши пояснення сторін, свідків з обох сторін, суд прийшов до висновку, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON] з весни 2013 року до дня звернення до суду із позовом не проживали в оспорюваному будинку з поважних причин. Так, сторонами визнається, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] станом на березень 2013 року склалися неприязні стосунки, сторони припинили подружні стосунки та не проживали однією родиною. Між сторонами неодноразово виникали конфлікти, свідком яких був неповнолітній [PERSON], оскільки сторони та їх неповнолітній син проживали в одному будинку. Вказані обставини підтверджуються наданими письмовими доказами, а саме постановою про закриття кримінального провадження від 29.04.2013 р. (а.с.164-165), висновком про результати розгляду повідомлення від 09.12.2012 р. (а.с.168), висновком спеціаліста №1624/с (а.с.169). Згідно довідки №1050/03-К від 08.06.2015 року виданої Запорізьким міським центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді родина [PERSON] перебувала під соціальним супроводом в період з 12.12.2012 р. по 14.03.2013 р. Відповідно до витягу з протоколу психологічного обстеження [PERSON] від 23.12.2015 р. протягом 18.03-23.03.2013 р. та 22.04.-29.04.2013 р. було проведено дослідження, згідно висновків якого, емоційна нестабільність [PERSON] ймовірно спричинена проблемами у сімейних відносинах та випадками психологічного та фізичного насилля з боку батька по відношенню до матері, які відбувались в присутності хлопчика. Матері було рекомендовано відсторонити хлопчика від психотравмуючих сімейних обставин та тимчасово змінити оточення (а.с.156). Тому суд, вважає, що доводи позивача [PERSON], про те, що вона тимчасово виїхала з будинку з метою забезпечити спокій дитини, уникнути конфліктів між нею та відповідачем [PERSON], знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, отже є всі підстави вважати, що непроживання позивачки та неповнолітнього [PERSON] в будинку по вул.. Калініна/Столярна, 63/20 з квітня 2013 року обумовлено поважними причинами. В судовому засіданні не доведено, що позивачка має право користування або власності на інше житлове приміщення, навпаки, з наданих документів вбачається, що позивачка [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] перебувають на цілодобовому стаціонарі КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічногої допомоги» з 17.11.2015 р. як особа, в складних життєвих обставинах, через відсутність власного житла (а.с.159-162). Відповідно до ст.. 47 Конституції України ніхто не може бути виселений або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З часу коли [PERSON] н,і. виїхала з будинку, а саме з квітня 2013 р., власницею будинку [PERSON], в судовому порядку [PERSON] не визнавалась такою, що втратила право користування цим будинком, отже, у суду підстав вважати, що вона втратила право на користування цим житлом не має. Відповідно до\~статті 29 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Положення\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на неможливість спільного проживання в одному будинку разом з позивачкою та її неповнолітнім сином, не можуть братися судом до уваги, оскільки власником будинку є [PERSON], на теперішній час там не проживає, відповідач [PERSON] такий же наймач оспорюваного будинку, як і позивачка. Те, що він проживає в фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою в цьому будинку, не може бути перешкодою для вселення позивачки та неповнолітнього сина, оскільки в такому випадку він має право змінити місце проживання, якщо його не влаштовують умови спільного з позивачкою та їх неповнолітнім сином проживання в одному будинку. Відповідачка [PERSON] має право захистити своє право власності на будинок у випадку його порушення позивачкою у способи, передбачені законом, і вони не можуть бути предметом розгляду цього спору. Відповідно до частини другої - четвертої\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього кодексу. Отже, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном. Таким чином, на цей час позивачка та її неповнолітній син [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]/Столярна, 63/20 та не втратили право користування вказаним житлом, оскільки їх не проживання в цій квартирі з 2013 року по день розгляду справи судом викликано поважними причинами, у звязку з неприязними стосунками між позивачкою та відповідачем [PERSON] У зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення\~ст. 11 ЦПК України\~щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved