Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

До суду звернулась позивач з вимогою, про розподіл майна подружжя придбаного під час шлюбу. В обґрунтуванні позову зазначила, що 17.09.2005 року Комунарським відділом РАЦС м. Запоріжжя між сторонами було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації зроблено відповідний запис за №598. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2013 року шлюб з відповідачем розірвано. За час шлюбу сторонами було придбано за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2010 року однокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 19,3 кв.м., загальною площею 35,59 кв.м. право власності на квартиру було оформлено на відповідача по справі. Просить визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя придбаного за час шлюбу, та визнати за позивачем право власності на ? частину квартири. 14.03.2014 року позовні вимоги позивачем були уточнені, позивач просить визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON]. Визнати право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON]. Стягнути з відповідача судові витрати пов'язані з розглядом справи. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягала. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову про розподіл майна подружжя заперечували у повному обсязі, пояснивши суду, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду із позовом про розподіл спільного майна подружжя, який починається, як на їх думку з 05.11.2010 року, тобто з моменту укладання договору купівлі - продажу спірної квартири. Вважають, що однокімнатна квартира [ADDRESS] не є спільно нажитим майном, зазначали, що відповідач придбав квартиру за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, що належала його родині та коштів отриманих ним у борг у матері - [PERSON], особисто. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, оцінивши всі надані докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що: 17 вересня 2005 року Комунарським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції, був зареєстрований шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації зроблено відповідний запис за №598, Свідоцтво про шлюб [NUMBER] від 17.09.2005 року (а.с.6), сторони проживали однією сім'єю. Під час перебування у шлюбі у сторін [INFO] народились донька, [PERSON], свідоцтво про народження зареєстровано Кам'янською сільською радою Василівського району Запорізької області, актовий запис №03, свідоцтво про народження Серія [NUMBER], видане 20.03.2006 року. (а.с. 7) Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, та саме з того часу сумісне проживання між сторонами було остаточно припинено. (а.с15) Спірна квартира відповідно до договору купівлі-продажу від 05 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за №4899 придбана 05.11.2010 року, тобто під час перебування сторонами у шлюбі та під час сумісного проживання. (а.с. 14) Посилання відповідача на те, що спірна квартира не є спільно нажитим майном, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а досліджені під час судового розгляду договір купівлі продажу від 28.09.2010 року (а.с. 67-68) та договір займу від 27.10.2010 року (а.с. 69-70) розписка про отримання коштів від 27.10.2010 року (а.с.74), договір завдатку від 28.10.2010 року (а.с71-74), не підтверджують той факт, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, тому що не придбана за спільні кошти, а придбана за особисті кошти [PERSON] Суд критично ставиться до договору займу від 27.10.2010 року, який був укладений між відповідачем та його матір'ю, і розписки про отримання коштів від 27.10.2010 року, оскільки договір позики укладено у простій письмовій формі між близькими родичами, про існування зазначеного договору позики відповідач позивачку не повідомляв. Так відповідно до ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена, отже, відповідачем не надано переконливих доказів, що спірна квартира придбавалась ним саме за позичені у матері кошти. Відповідно до ст.51, п.5 ч.1 ст.92 Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї розповсюджується на рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Згідно ст.60 СК України основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 статті 61 цього Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, яка встановлено ч.1, ч.2 ст.71 СК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства. Що стосується клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає його не обґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки відповідно ч.2. ст.72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Як вбачається з матеріалів справи шлюб між сторонами розірвано 20.12.2013 року. Таким чином, судом встановлено, що спільною сумісною власністю подружжя є однокімнатна квартира [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved