Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] з вимогами розірвати шлюб, зареєстрований 4 серпня 1979 року Бучанською селищною радою Ірпінського м/в ЗАГС Київської області, актовий запис № 136. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що життя між позивачкою і відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки, ведення спільного господарства, внаслідок чого з 1998 року вони з відповідачем припинили шлюбні стосунки, разом не проживають, тому шлюб носить формальний характер. У судове засідання позивачка та відповідач не з'явилися. Позивачка надіслала на адресу суду заяву, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч.9 ст.74 ЦПК України, через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр». Заперечень на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав, тому за згодою позивачки суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши підстави позовних вимог та враховуючи відсутність заперечень проти позову від відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 4 серпня 1979 року Бучанською селищною радою Ірпінського м/в ЗАГС Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 4 серпня 1979 року зареєстрували між собою шлюб, про що був здійснений актовий запис № 136. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Як вбачається із змісту позовної заяви, через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки в сім'ї постійно виникали сварки. Вищезазначені обставини призвели до того, що в сім'ї перестали панувати любов та злагода, тому в 1998 році позивачка переїхала жити до м. Києва, а відповідач залишився проживати в м. Славутичі. З цього часу позивачка та відповідач фактично припинили між собою шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, а шлюб носить формальний характер. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 1998 року проживають окремо, не підтримують шлюбних відносин, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше збереження якого суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, предбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяву про зміну прізвища позивачка до суду не надала. Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді між сторонами немає. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як зазначено у ч.2 цієї статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 цієї статті до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в судове засідання. Згідно квитанції від 19.06.2014 року, яка долучена до матеріалів справи, позивачкою сплачено судовий збір на користь держави в сумі 243 гривні 60 копійок. Платіжним дорученням № 757 від 10 листопада 2014 року підтверджено, що ТУ ДСАУ в Київській області згідно ухвал Славутицького міського суду від 8 жовтня та 11 листопада 2014 року здійснило оплату в газеті «Урядовий кур'єр» оголошення про виклик відповідача в судове засідання в сумі 420 гривень. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені нею витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок, а також стягненню з відповідача підлягають судові витрати на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в судове засідання, в сумі 420 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved