Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

до суду звернулися [PERSON], [PERSON] з позовною заявою, згідно якої вони просять визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - 3/5 частками житлового будинку [ADDRESS]. Вказують, що 11.11.2002 року вона та її колишній чоловік [PERSON] прийняли в дар від [PERSON] 3/5 частки будинку за [ADDRESS]. Договір дарування частки житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області, зареєстровано в реєстрі № 2688. В зазначеному будинку залишилися зареєстровані попередня власниця 3/5 часток житлового будинку [PERSON] та її сестра [PERSON], які добровільно не знялися з реєстрації, на теперішній час місцезнаходження їх невідомо. Те, що на теперішній час в будинку зареєстровані відповідачі порушує їх права як власників, що перешкоджає їм вільно користуватись та розпоряджатись належним майном, створює перешкоди в оформлені субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово - комунальних послуг. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Крім того, відповідачі повідомлялися шляхом розміщення оголошення про їх виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області http://arm.dn.court.gov.ua. (а.с.98). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідачів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивачі не заперечують. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування частки жилого будинку від 11.11.2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Пигідою С.І., зареєстровано в реєстрі № 4688, [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар 3/5 частки жилого будинку № 243, з відповідною часткою господарських споруд та побудов, загальнею площею 99,32 кв.м., в т.ч. жилою площею 54,15 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS], на земельній ділянці Артемівської міської ради розміром 380 кв.м. (а.с.11). Відповідно до акту від 24.10.2016 року, складеного головою квартального комітету № 12, встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], 1964 року народження, [PERSON], 1975 року народження, але за зазначеною адресою не проживають з 2002 року, що підтверджують сусіди [PERSON], [PERSON].(а.с.12). Згідно рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 2.10.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.17) Відповідно до домової книги на будинок за адресою [ADDRESS] та технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, реєстровий номер № 29-8649, 3/5 частки зазначеного будинку належать [PERSON], [PERSON] на підставі договору дарування від 11.11.2002 року (а.с.15, 87) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 80525448 від 16.02.2017 року, [PERSON] та [PERSON] є власниками 3/5 частини будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування № 4688 від 11.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Пигідою С.І. (а.с.99). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до листів начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Попова Ю.В. від 17.01.2017 року № 801/201/01-2017, № 800/201/01-2017 за автоматизованими даними обліку Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області відсутні будь-які дані щодо звернень громадян [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], , з приводу чинення їм перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення їх до будинку [ADDRESS] (а.с.81,82). Згідно листів головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» Мельникової С.Л. від 16.01.2017 року № 196, № 184, громадяни [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебувають, за амбулаторною та стаціонарною допомогою до Бахмутської ЦРЛ в період 2014-2016 років не зверталися, медична допомога вдома не надавалась (а.с.79,80). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачами були обґрунтовані обставини, на які вони посилалися як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] з 2002 року не проживають у спірному будинку, ним не користуються, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування 3/5 часткою житлового приміщення - будинка [ADDRESS]

Outcome: approved