Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Заявник 23.04.2019 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви відзначено, що 14.06.2012 року між заявником та заінтересованою особою було укладено шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] та [PERSON]. Шлюб між сторонами було розірвано в 2017 році. Із січня 2019 року [PERSON] систематично вчиняє відносно заявниці насильницькі дії, що підтверджується зверненням до поліції та лікарні. Ухвалою суду від 23.04.2019 року провадження у справі відкрите, заяву [PERSON] призначено до розгляду на 25.04.2019 року. У судовому засіданні [PERSON] та її представник заявниці [PERSON] підтримали заявлені вимоги, вказали на те, що [PERSON] постійно потерпає від насильства [PERSON] , просили видати обмежувальний припис. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка вказала, що вона працює в салоні краси, власником якого є заявниця [PERSON] , перукарем. Зазначала, що 18.01.2019 року вона стала свідком того, як колишній чоловік [PERSON] прийшов на роботу та почав її душити. [PERSON] зазначає, що [PERSON] постійно приходить до салону краси та вчиняє сварки та побої заявниці. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.10.2017 року у справі №522/17060/17, було розірвано шлюб, укладений 14.04.2012 року між [PERSON] та [PERSON] . З епікризної виписки №803 [PERSON] вбачається, що 18.01.2019 року потрапила до лікарні з черепно-мозковою травмою, забоєм, гематомою м`яких тканей та правого зап`ястя, в носових ходах сліди крові та забій грудної клітини. Зі слів пацієнтки була побита колишнім чоловіком. [PERSON] є власником нежитлового приміщення магазину-офісу за адресою: [ADDRESS] . З листа начальника Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області вбачається, що з приводу бійки після салону краси «[INFO]» було звернення від 3 громадян, які розглянуті та ознак кримінального правопорушення не виявлено. З показань свідка [PERSON] підтверджено 18.01.2019 року до заявниці приходив колишній чоловік на роботу та почав її душити. [PERSON] зазначає, що [PERSON] постійно приходить до салону краси та вчиняє сварки та побої заявниці. 07.01.2018 року набрав чинності Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за допомогою якого, держава, декларуючи нульову толерантність до домашнього насильства і визнаючи його суспільну небезпечність, впровадила нові підходи до протидії цьому соціальному явищу; був запроваджений такий новий юридичний інструмент, як обмежувальний припис. Відповідно до пояснювальної записки суб`єкта законодавчої ініціативи до проекту Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», прийняття акту зумовлена підготовкою до ратифікації Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція). Незважаючи на те, що Стамбульська конвенція ще не ратифікована Україною, новели ЦПК України, внесені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», щодо видачі обмежувальних приписів, необхідно розглядати в контексті норм Конвенції, яким вони відповідають за своєю суттю, для гармонізації з якими були прийняті. Статтею 53 Конвенції передбачено, що: 1.Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб належні обмежувальні або захисні приписи були доступними для жертв усіх форм насильства, які підпадають під сферу застосування цієї Конвенції. 2.Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб обмежувальні або захисні приписи, зазначені в пункті 1, були: - доступними для невідкладного захисту та без покладення неналежного фінансового або адміністративного тягаря на жертву; - виданими на певний період або до їхньої зміни чи зняття; - у разі необхідності виданими на основі ex parte, що має негайну дію; - доступними незалежно від іншого правового провадження або на додаток до нього; - дозволеними бути представленими в подальшому правовому провадженні. 3.Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб порушення обмежувальних або захисних приписів, виданих відповідно до пункту 1, підлягало ефективним, пропорційним та переконливим кримінальним або іншим юридичним санкціям. Згідно довідника Парламентської асамблеї Ради Європи щодо положень Конвенції, мета положення останньої про цивільні позови та засоби правового захисту - запровадження засобів цивільно-правового захисту, що дозволяють судам зупиняти певну поведінку та дають змогу постраждалим просити про ухвалення певних судових дій, таких як судові заборони, тимчасові приписи, заборонні судові накази чи судові накази про заборону домагання. Ці судові заборони - важливі захисні заходи, адже вони перешкоджають правопорушникові, наприклад, наближатися до постраждалих у їхніх будинках і навколо них. У разі домашнього насильства ці судові заборони можуть дати жертві довготриваліший захист, якого не забезпечують надзвичайні захисні судові приписи. Вилучення правопорушника, навіть якщо він власник місця проживання, запобігає подальшим травмам у жертви, яка б інакше була змушена залишити дім, часто разом з дітьми, задля власної безпеки. Сторони мають вирішити, яка владна структура матиме право на видачу заборонних постанов, проте безпека жертви чи особи, що наражається на ризик, має залишатися пріоритетом. Сторони мають забезпечити, щоб жертви всіх зазначених у конвенції видів насильства мали змогу отримати постанови для обмеження дій кривдника та захистити жертву від контактів з ним на певний час. За змістом ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р., далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Положеннями ст. 19 Конвенції передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. У відповідності до ст.ст.1, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. В свою чергу, запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. З огляду на викладене, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви частково, звертаючи увагу на триваючий та системний характер насильницьких дій [PERSON] Вимоги заявниці щодо заборони перебування у місці спільного проживання із заявницею не підлягають задоволенню, адже [PERSON] вказує, що проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , тому навість місця спільного проживання не встановлено судом. Також вимога щодо заборони наближатися до «інших місць її (заявниці) постійного перебування» не може бути задоволеною, адже воля заявниці виражена не конкретно та встановити такі «інші місця» неможливо. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість вимог заявниці.

Outcome: partial