Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернулося ТОВ «Порше Лізинг Україна» з вказаним позовом в якому зазначило, що 25 листопада 2013 року між товариством та [PERSON] був укладений договір про фінансовий лізинг №00009065. Згідно умов вказаного договору ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобовязалося передати у розпорядження [PERSON] транспортний засіб типу VW Touareg NF 3.0 І V6 TDI, 2013 року виробництва, шасі № WVGZZZ7PZED020714, двигун № [NUMBER] (обєкт лізингу). Згідно укладених 25 листопада 2013 року між ТОВ «Престиж-Авто» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» договору купівлі-продажу транспортного засобу та Додаткової угоди до вказаного договору, ТОВ «Порше Лізинг Україна» купило транспортний засіб VW Touareg NF 3.0 І V6 TDI, 2013 року виробництва, шасі № WVGZZZ7PZED020714 за ціною 546\~862,75 грн., що становить еквівалент у 66\~500 доларів США. 23 грудня 2013 року товариством був переданий [PERSON] предмет лізингу у відмінному стані. 07 березня 2015 року вищевказаний транспортний засіб був вилучений в примусовому порядку у [PERSON] Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.06.2015 року у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості було відмовлено, зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено частково: визнано недійсним Договір фінансового лізингу №0009065 від 23.11.2013 року та стягнуто з товариства кошти у сумі 575\~043,05 гривень, а також 10\~000 гривень моральної шкоди. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 24.05.2016 року вказане рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди у сумі 10\~000,00 гривень було скасовано; в решті було залишено без змін. Згідно рішення апеляційного суду Тернопільської області було визнано Договір фінансового лізингу №00009065 від 25.11.2013 року недійсним та застосовано наслідки недійсності правочину, а саме стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» кошти у сумі 575\~043,05 грн, еквівалентно 27\~365,15 дол. США, які були сплачені [PERSON] за цим договором. Разом з цим зазначено, що оскільки виконання спірного договору відбулося двома сторонами (товариство передало у користування [PERSON] обєкт лізингу, а останній відповідно здійснював відповідну сплату коштів) у даному випадку повинна бути застосована двостороння реституція, суть якої полягає у поверненні сторін недійсного правочину до того майнового стану, у якому вони перебували до його укладення. При цьому майновий стан сторін недійсного правочину не повинен погіршуватися. Таким чином для повернення ТОВ «Порше Лізинрг Україна» у первісний стан. [PERSON] повинен повернути товариству новий автомобіль типу VW Touareg NF 3.0 І V6 TDI, 2013 року виробництва. Оскільки це не можливо, [PERSON] повинен відшкодувати вартість одержаного майна за цінами на момент відшкодування. Вартість переданого відповідачу за договором лізингу автомобіля становила еквівалент 66\~500,00 доларів США. Відповідач користувався наданим йому автомобілем в період з 23.12.2013 року по 07.03.2015 рік, у звязку з чим його вартість значно знизилася. Станом на 15.04.2015 року ринкова вартість цього транспортного засобу становила 953\~192,86 гривень, що еквівалентно 41\~587,82 доларам США. Отже за час користування відповідачем автомобілем його вартість знизилася на 24\~912,18 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.08.2016 рік становить 639\~047,24 грн. За таких обставин просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» кошти у сумі 639\~047,24 гривень. До початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] поданий зустрічний позов до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення процентів за користування чужими грошима та неустойки, який ухвалою суду від 07.12.2016 року був прийнятий до розгляду та обєднано в одне провадження з первісним позовом. В своєму позові [PERSON] зазначив, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.06.2015 року, яке було залишено в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 24.05.2016 року, визнано недійсним договір про фінансовий лізинг за №00009065, який був укладений між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» 25.11.2013 року та стягнуто з цього товариства на його користь 575\~043 грн. 05 коп. збитків. Відповідно до положень ст..1212, 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно, а також відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст..536 ЦК України). Згідно положень ст..1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За таких обставин ТОВ «Порше Лізинг Україна» зобовязано йому сплатити проценти за незаконне користування сплаченими ним за вказаним договором грошима, розмір яких за період з 01.01.2014 року по 06.04.2015 року становить 89\~869 грн. 72 коп. Крім того, вищевказаним рішенням апеляційного суду Тернопільської області було встановлено, що договір фінансового лізингу №00009065 від 25.11.2013 року був укладений поза торгівельним або офісними приміщеннями, а також той факт, що після того, як він ретельно ознайомившись із умовами цього договору та будучи незгідним з ними, протягом 14 днів з дати одержання акту прийому автомобіля звертався до товариства з заявою про розірвання договору та повернення йому сплачених за цим договором коштів та отримання переданого йому автомобіля, на що товариство своєї згоди не дало. В березні 2014 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» йому було надіслане повідомлення про розірвання договору, проте у поверненні сплачених ним кошти на викуп автомобіля було відмовлено. Зазначив, що згідно п.5 ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів» у випадку розірвання договору, укладеного поза торгівельними або офісними приміщеннями обовязок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченню шестидесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобовязання з оплати її вартості. Також частинами 4, 9 ст.12 вказаного Закону визначено, що у такому випадку продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Якщо в супереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» повернуло сплачені ним кошти лише 19.09.2016 року, останнє зобовязано сплатити йому неустойку за період з лютого 2014 року по 18.09.2016 рік у сумі 5326435 грн. 88 коп. За таких обставин просив стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на його користь 89\~869 грн. 72 коп. - проценти за користування грошовими коштами за період з 01.01.2014 року по 06 квітня 2015 рік та 5\~326\~435 грн. 88 коп. неустойки за затримку повернення грошей за період з 01 лютого 2014 року по 18 вересня 2016 року, а всього 5\~416\~305 грн. 60 коп. В судовому засіданні представник позивача поданий ним позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Зустрічний позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що 25.11.2013 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу за яким [PERSON] отримав у користування автомобіль VW Touareg, 2013 року випуску. У звязку неналежним виконанням взятих на себе зобовязань за цим договором 07.03.2015 року цей автомобіль був примусово вилучений у відповідача та переданий ТОВ «Порше Лізинг Україна». За період користування [PERSON] цим автомобілем його вартість значно знизилася та згідно звіту про оцінку станом на 15.04.2015 року становила 953\~192,86 гривень, що еквівалентно 41\~587,82 доларам США. Таким чином з часу передання відповідачу автомобіля та повернення його товариству вартість автомобіля знизилася на 24\~912,18 дол. США. Оскільки за рішенням суду укладений між сторонами договір фінансового лізингу був визнаний недійсним та з товариства були стягнуті на користь відповідача всі сплачені ним за цим договором кошти в еквіваленті доларам США (застосована реституція), то з метою повернення до первісного стану товариства, останній зобовязаний відшкодувати втрату вартості цього автомобіля, яка становить 639\~047,24 грн (еквівалент 24\~912,18 дол. США). Стосовно вимог відповідача заявленими ним у зустрічному позові зазначив, що вони є безпідставними та задоволенню не підлягають. Зазначив, що з вимогами про стягнення процентів за користування чужими коштами з таких же підстав проте за інший період [PERSON] вже звертався до суду, та рішенням апеляційного суду Хмельницької області йому було відмовлено. Також просив врахувати, що відповідно до положень ст.536 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами можуть бути нараховані лише з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про безпідставність набуття або збереження таких коштів. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05.06.2015 року (яким був визнаний спірний договір фінансового лізингу) набуло чинності лише 24.05.2016 року (після його перегляду в апеляційному порядку). Відповідач лише 11.08.2016 року звернувся до виконавчої служби стосовно примусового виконання цього рішення. Після відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення суду про стягнення на користь [PERSON] коштів та отримання відповідної постанови, товариством у визначений державним виконавцем строк для добровільного виконання рішення суду, була сплачена стягнута судом сума у повному обсязі, що стало підставою для закриття виконавчого провадження. Таким чином підстав для стягнення процентів на користь [PERSON] за користування чужими грошовими коштами відсутні. Також зазначив, що оскільки спірний договір фінансового лізингу, що був укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] був визнаний недійсним у судовому порядку, а не розірваний відповідно до положень ст..12 ЗУ «Про захист прав споживачів», підстав для стягнення неустойки згідно положень вказаного Закону відсутні. Відповідач [PERSON] позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» не визнав, просив відмовити у його задоволенні, поданий ним зустрічний позов підтримав, просив задовольнити його у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні викладеним у поданому ним зустрічному позові. Також зазначив, що 25.11.2013 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» був укладений договір про фінансовий лізинг, обєктом якого був автомобіль VW Touareg, 2013 року випуску. Згідно укладеного договору купівлі-продажу цього автомобіля його вартість визначена у розмірі 546\~862,75 гривень, при цьому товариство фактично сплатило за його придбання лише 388\~157,16 гривень, оскільки 13.12.2013 року ним було сплачено 158\~705,59 гривень його вартості. 07 квітня 2015 року цей автомобіль був повернутий товариству, та на момент повернення цього майна його вартість становила 953\~192,86 гривень. Таким чином фактично товариство отримало на 565\~035 грн. 70 коп. більше ніж ним було витрачено на придбання цього транспортного засобу. Вважає, що товариство безпідставно привязує вартість автомобіля до суми еквівалентній доларам США, оскільки це суперечить положенням діючого законодавства стосовно використання іноземної валюти та фактично розрахунки за придбання цього автомобіля останнім здійснювалися у національній валюті гривні. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до п.п. 5, 6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. За приписами положень частини 1 ст.15, частини 1, пункту 4 частини 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до положень частин 1, 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до розяснень, які мстяться у пунктах 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог зокрема про повернення виконаного за недійсним правочином. Згідно ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Встановлено, що 25 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] укладено письмовий без нотаріального посвідчення договір про фінансовий лізинг, за умовами якого товариство зобов'язалось передати у розпорядження [PERSON] автомобіль Volkswagen Touareg 3,0 I V6 TDI, 2013 року випуску, вартістю еквівалент 66 500 доларів США, а відповідач зобов'язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною, визначеною позивачем. На виконання умов зазначеного договору 13 грудня 2013 року [PERSON] сплатив 158 705 грн. 59 коп. (еквівалент 19855,57 дол. США), а 23 грудня 2013 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало йому автомобіль згідно з актом прийому-передачі. 16 жовтня 2014 року [PERSON] направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 70 595 грн., штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі 3 065 грн. 31 коп., витрати понесені з метою повернення простроченої заборгованості в розмірі 8 348 грн. 40 коп. протягом трьох днів з дня отримання вимоги. 9 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис нотаріуса за №161, яким зобов'язано [PERSON] повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Volkswagen Touareg 3,0 I V6 TDI, 2013 року випуску, державний номерний знак АА 8998 ОЄ. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 14 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження, а 7 березня 2015 року на виконання виконавчого напису у [PERSON] вилучено автомобіль та доставлено на зберігання на спецмайданчик, про що складено акт № 40 огляду тимчасово затриманого транспортного засобу, що передається на тимчасове зберігання. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 червня 2015 року (цивільна справа № 686/6355/15-ц) у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків за договором фінансового лізингу було відмолено. Зустрічний позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та моральної шкоди задоволено частково: визнано недійсним договір про фінансовий лізинг за № 00009065 укладений товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] від 25 листопада 2013 року; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] кошти в сумі 575 043,05 грн. та моральної шкоди 10 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. За результатами апеляційного перегляду рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 24 травня 2016 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 5 червня 2015 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди було скасовано та в цій частині постановлено нове рішення, яким у позові [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення моральної шкоди відмовлено. В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду від 5 червня 2015 року залишено без зміни. Зазначені рішення ТОВ «Порше Лізинг Україна» оскаржило до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та до Верховного Суду України. Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 25 липня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження. Верховний Суд України ухвалою від 11 листопада 2016 року відмовив у допуску до свого провадження зазначеної справи. Відмовляючи в позові ТОВ «Порше Лізинг Україна» та задовольняючи зустрічний позов [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, суд першої інстанції виходив із того, що договір про фінансовий лізинг укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», який підлягає застосуванню в силу вимог ч. 2 ст. 627 ЦК України, та з порушенням інших норм чинного законодавства, якими визначені істотні умови укладеного договору. Отже враховуючи те, що після укладення договору фінансового лізингу обидві сторони вчинили дії на його виконання (товариство придбало обєкт лізингу та передало його лізингоотримувачу, а останній сплатив авансовий платіж, передбачений договором та певний час вносив лізингові платежі), кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто повинна бути застосовна двостороння реституція. При цьому суд звертає свою увагу на те, що після укладення 23.11.2015 року договору фінансового лізингу відповідач отримав новий автомобіль, користувався ним в період з 23.12.2013 року по 07.03.2015 рік ( один рік та 4 місяці), що обєктивно свідчить про те, що вартість такого автомобіля знизилася і повернення його в натурі не буде відповідати принципу двосторонної реституції стосовно повернення сторін у первісний стан. 08 квітня 2015 року державним виконавцем відділу ДВС Літинського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого напису №161 виданого 09.02.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу був складений акт опису і арешту майна автомобіля марки Volkswagen Touareg 3,0 I V6 TDI, 2013 року випуску, державний номерний знак АА 8998 ОЄ та передано на відповідальне зберігання представнику ТОВ «Порше Лізинг Україна». Таким чином ТОВ «Порше Лізинг Україна» фактично було повернуто передане ним за вказаним договором майно. Згідно звіту №637 про оцінку транспортного засобу від 15.04.2015 року ринкова вартість автомобіля Volkswagen Touareg 3,0 I V6 TDI, 2013 року випуску, державний номерний знак АА 8998 ОЄ на дату оцінку складає 953\~192 грн. 86 коп. (у тому числі 158\~865,48 грн. ПДВ), що еквівалентно 41\~587, 82 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на 15.04.2015 рік (22,92 грн. за 1 долар США). Згідно укладеного договору фінансового лізингу вартість обєкту лізингу сторони визначили еквівалентом 66\~500 доларам США. Отже вартість повернутого позивачу обєкту лізингу в порівнянні з визначеною його вартістю на момент укладення договору зменшилася на 24\~912,18 дол. США (66500 дол. США 41\~587, 82 дол. США). Таким чином, виходячи із меж заявлених позовних вимог, з метою повернення сторін у первісний стан до укладення договору лізингу, який був визнаний у подальшому недійсним, з відповідача на користь позивача слід стягнути вказану різницю у вартості автомобіля, яка становить 639\~047,24 грн. (еквівалент 24\~912,18 дол. США станом на 31.08.2016 рік). Стосовно заявлених позовних вимог зустрічного позову про стягнення процентів за користування чужими коштами суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно положень частин 1, 2 ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів (Правова позиція Верховного Суду України в постанові від 2 березня 2016року у справі № 6-2491цс15). Як встановлено з матеріалів справи 6 липня 2016 року державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відмовлено у відкритті виконавчого провадження про стягнення з ТзОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] 575043 грн. 05 коп. 5 серпня 2016 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження про стягнення з ТзОВ «Порше Лізинг Україна» на користь [PERSON] 575043 грн. 05 коп. 15 та 19 вересня 2016 року ТзОВ «Порше Лізинг Україна» перерахувало кошти на рахунок державної виконавчої служби, що підтверджується платіжним дорученням №50032416 від 19 вересня 2016 року та визнається сторонами по справі. 4 жовтня 2016 року виконавче провадження закінчено у звязку з повним виконанням рішення суду. За таких обставин, зважаючи на те, що рішення суду, яким був визнаний недійсним укладений між сторонами договір фінансового лізингу №00009065 від 25.11.2013 року вступило в законну силу 24.05.2016 року слід визнати, що саме з того часу ТОВ «Порше Лізинг Україна» дізналося про безпідставність набуття за цим договором грошових коштів, які сплачувалися [PERSON] на виконання цього договору і саме з цього часу останній набуває право вимагати сплати відсотків за користування чужими грошима. Таким чином вимоги [PERSON], які заявлені ним у зустрічному позові, стосовно стягнення на його користь з ТОВ «Порше Лізинг Україна» відсотків за користування чужими грошима за період з 01.01.2014 року по 06 квітня 2015 рік є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо вимог зустрічного позову про стягнення неустойки за затримку повернення грошей за період з 01 лютого 2014 року по 18 вересня 2016 року суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. Частиною 4 ст.12 вказаного Закону визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Згідно ч.9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що застосування відповідальності, передбаченої ч.9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» можливе лише у випадку розірвання укладеного між сторонами договору у порядку, визначеному положеннями ст..12 цього закону. Визнання укладеного між сторонами договору недійним, виключає застосування будь-яких правових наслідків, окрім тих, що повязані з його недійсністю. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» неустойки за весь час прострочення повернення сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу є безпідставними та у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст..88 ЦПК України з відповідача на корись позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору 9\~585,71 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved