Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

До Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою звернулася [PERSON] в якій просить розірвати шлюб з [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що 17.08.1998 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано у Виконавчому комітеті Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис №08. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Позивач вказує, що сімейне життя між ними не склалося. Через різні погляди на шлюб та сім`ю, між подружжям часто виникають сварки. Фактичні шлюбні відносини припинені з січня 2015 року, надії на примирення немає, подальше збереження шлюбу неможливе. В судове засідання позивач не з`явилася, подавши до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Судові витрати просить залишити за нею. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, а тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Відповідно до пункту а), b), с) ч. 1 ст. 16 Конвенції ООН «Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок» від 03.09.1981 року, держави-сторони вживають усіх відповідних заходів для ліквідації дискримінації щодо жінок в усіх питаннях, що стосуються шлюбу та сімейних стосунків, і, зокрема, забезпечують на основі рівності чоловіків і жінок: a) однакові права щодо одруження; b) однакові права на вільний вибір дружиниі наодруження лишез своєї вільної і повної згоди; c) однакові права та обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Отже принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки сімейні стосунки між сторонами не склалися, подружні відносини сторонами не підтримуються, за вказаними позивачем обставинами збереження шлюбу не можливе, тому шлюб необхідно розірвати. Суд вирішує судовові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, однак позивач заявила клопотання про відмову стягнення з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved