Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

до суду звернулася [PERSON] з позовною заявою, згідно якої просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням- квартирою [ADDRESS] Вказує, що є власником квартири по [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області від 19.10.2016 року, зареєстровано в реєстрі за № 2818. Після купівлі-продажу вказаної квартири родина колишнього власника мала знятися з реєстрації до 19.11.2016 року, але відповідачі на теперішній час залишаються зареєстрованими в квартирі, хоча фактично не мешкають в ній протягом останніх трьох років. Відповідачі будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідачів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 19.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Кравченко Є.М., зареєстровано в реєстрі за № 2818, [PERSON] купила квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS](а.с.7). Відповідно до довідки № 1511 від 7.12.2016 року, виданої Часовоярською міською радою, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - власник, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.83). Згідно акту про не проживання від 7.12.2016 року, складеного комісійно робітниками ТОВ «Квартал м. Часів-Яр», встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON]. , але не проживають з липня 2014 року по теперішній час (а.с.84). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Попова Ю.В. від 9.02.2017 року № 2415/201/01-2017, за автоматизованими даними обліку Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області відсутні будь-які дані щодо звернень громадян [PERSON]та [PERSON]., з приводу чинення їм перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення їх до квартири [ADDRESS] (а.с.75). Згідно листа головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» Мельникової С.Л. від 15.02.2017 року № 838, громадяни [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебували, за амбулаторною та стаціонарною допомогою до Артемівської ЦРЛ не зверталися, медична допомога вдома не надавалась (а.с.76). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають у спірній квартирі, нею не користуються, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не сплачують, а тому суд визнає відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]

Outcome: approved