Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

До Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернувся [PERSON] з вказаним позовом в якому зазначив, що йому, його дружині [PERSON] та доньці [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках належала квартира [ADDRESS]. 25 березня 2012 року він та дружина подарували [PERSON] належні їм частки вказаної квартири, про що уклали відповідний договір дарування, який був посвідчений нотаріально. В грудні 2014 року від сусідів він дізнався про те, що [PERSON] продає вказану квартиру. Зазначив, що він разом з дружиною доклали чималих зусиль для придбання вказаної квартири, її ремонту та догляду та для нього вона має велику немайнову цінність. Крім того, дарували свої частки доньці з метою подальшого проживання у цій квартирі її та онуків, а також належного її утримання. Таким чином своїми діями відповідачка створює загрозу безповоротної втрати дарунка шляхом її продажу, який має для нього велику немайнову цінність та мала уникати вказаних дій. За таких обставин, посилаючись на положення ч.2 ст.727 ЦК України просить суд розірвати договір дарування. В судовому засіданні представник позивача та третьої особи не зявився. Надав суду письмові заяви, в яких просив справу розглянути за його відсутності. Позов підтримав у повному обсязі. Не заперечував проти його задоволення. Представник відповідача позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Зазначив, що дійсно 25.03.2012 року батьки відповідачки [PERSON] та [PERSON] подарували останній належні їм на праві спільної часткової власності частки квартири №49, яка розташована по вул. Гастелло 10/5 у м. Хмельницькому. Оскільки відповідач має інше житло вона вирішали розпорядитися спірною квартирою та продати її. Коли батьки дізналися про це вони дуже обурилися та між ними виник конфлікт. За таких обставин, з метою уникнення конфліктної ситуації [PERSON] не заперечує проти задоволення позову та розірвання договору дарування. Також суду пояснив, що перешкоди для розірвання договору у нотаріальному порядку йому не відомі, та саме позивач бажає розірвати цей договір у судовому порядку. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини. Встановлено, що 27 квітня 1993 року відділом приватизації Хмельницької міської адміністрації було видано свідоцтво про право власності на житло, яким було посвідчено право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на квартиру №49, яка розташована по вул. Гастело 10/5 у м. Хмельницькому. 29 березня 2012 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони як Дарувальниками, та [PERSON] з іншої як Обдарованою був укладений договір дарування, за яким Дарувальники подарували останній належну їм 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був нотаріально посвідчений (зареєстровано в реєстрі за № 2599). Також [PERSON] здійснила державну реєстрацію на право власності на вказану частку квартири на підставі вищезазначеного договору. Згідно приписів ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За ч.2 ст.727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. При цьому суд звертає свою увагу на те, що відносини дарування мають не тільки матеріальний, але й моральний аспект, який може проявлятися у випадку коли предметом договору дарування є речі, що мають не лише матеріальну, а й велику немайнову цінність для дарувальника, і йому буде не байдужа доля такої речі, переданої у дарунок. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов'язані певні події в родині дарувальника, скажімо, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо), проте наявність великої немайнової цінності для дарувальника має ґрунтуватися та підтверджуватися обєктивними даними. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. В обґрунтування позовних вимог позивач покликалася на те, подарована ним частка квартири має для нього велику немайнову цінність оскільки він доклав чимало зусиль для придбання та догляду спірної квартири. Водночас судом встановлено, що спірну квартиру сторони (позивач, третя особа та сама відповідачка) отримали у власність у рівних частках в порядку безоплатної передачі (приватизації), що підтверджено матеріалами інвентарної справи. За таких обставин суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що належна йому на праві спільної сумісної власності частка квартири мала для нього велику немайнову цінність оскільки належними та допустимими доказами вказана обставина не підтверджена. Не змінились і обставини укладення договору, а тим паче - істотно, унаслідок чого закон пов'язує можливе розірвання правочину, оскільки для цього нема в наявності в сукупності одночасно всіх умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, зокрема:\~\~ 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Так, як встановлено із змісту укладеного спірного правочину, сторони ніяким чином не передбачали залишення квартири в майбутньому у користуванні лише за відповідачем та не можливість останньою нею розпоряджатися (зокрема продати). Крім того, суд звертає свою увагу на те, що згідно спірного договору дарування позивач [PERSON] подарував лише 1/3 частину належної йому на той час частки квартири, проте просить розірвати договір дарування в цілому, за яким іншим дарувальником - [PERSON] була подарована належна їй частка у цій квартирі (1/3). При цьому жодних вимог до відповідача в судовому засіданні [PERSON] не заявлені. На підставі викладеного суд приходить до переконання що позов є необґрунтованим та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed