Jurisdiction: commercial
Date: 2021-05-30 00:00:00

За наслідками проведення процедури закупівлі UA-2018-05-07-001377-b, 11.06.2018 між Підприємством (замовник) та Підприємцем (виконавець) був укладений договір на виконання скульптурних робіт №42 (надалі - «Договір»), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується своїми силами і засобами та на свій ризик, в межах договірної ціни, що наведені у розділі 2 договору, виконати капітальні роботи по спорудженню скульптури «Перстень» (об`єкт) загальною висотою 3,5 метра. Замовник надає ескіз проекту виконавцю, який адаптує ескізний проект відповідно до місця, яке визначив замовник. Замовник та виконавець в письмовому вигляді, додатком, який є невід`ємною частиною цього договору, затверджують дизайн та розміри об`єкту з матеріалу: лита нержавіюча сталь та бронза, бетон та сталь. Виконавець зобов`язується доставити та змонтувати об`єкт за завданням замовника та у встановлений строк здати виконані роботи замовнику, а замовник зобов`язується письмово, окремим додатком виділити виконавцю місце, визначене замовником для встановлення об`єкту, прийняти від виконавця закінчену роботу (об`єкт) та оплатити їх. Відповідно до п. 2.1 договору договірна ціна за цим договором становить 990 000,00 грн., у тому числі: скульптура «Кільце», доставка і монтаж - 990 000,00 грн. Пунктом 2.2 Договору визначено, що до початку робіт замовник перераховує виконавцю аванс в розмірі 50% від загальної вартості робіт в сумі 495 000,00 грн. відповідно до Постанови КМУ №117 від 23.04.2014 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти». За змістом п. 2.3 Договору після виконання ливарних, зварювальних та всіх художньо-дизайнерських робіт та готовності об`єкта до перевезення та установки, на що замовник дає письмовий дозвіл, замовник перераховує 45% від загальної вартості робіт в сумі 445 500,00 грн. Згідно з п. 2.4 Договору остаточний розрахунок в розмірі 5% від загальної вартості робіт становить 49 500,00 грн. після установки та монтажу об`єкта на місці та підписання акту виконаних робіт. Відповідно до п. 3.1 Договору за згодою сторін термін виконання робіт - 120 днів з правом дострокової здачі після виконання замовником умов, передбачених п.п. 2.2 та 3.2 даного договору. Пунктом 3.2 Договору визначено, що виконавець починає роботи після надання замовником виконавцю необхідних вихідних даних, а саме: письмово затвердженого проекту, який є невід`ємним додатком до цього договору затвердження, а також замовник зобов`язується письмово виділити виконавцю місце, визначене замовником для встановлення об`єкту. За змістом п. 3.3 Договору встановлені терміни виконання робіт можуть, за погодженням сторін, уточнюватись шляхом внесення до цього договору відповідних змін, про що укладається додаткова угода. Датою завершення робіт виконавцем вважається дата підписання акту здачі-приймання робіт, але не пізніше 01.10.2018. На виконання умов Договору Підприємство перерахувало на рахунок Підприємця попередню оплату у розмірі 495 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5 від 19.06.2018. Претензіями №06/15 від 22.01.2019 та №06/443 від 30.01.2019 позивач за первісним позовом звертався до відповідача із вимогами про повернення суми передоплати та сплати штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань з виконання робіт за Договором. Листом №06/582 від 16.12.2019 позивач за первісним позовом відмовився від Договору у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань та вимагав повернути суму отриманої попередньої оплати. Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з наявністю підстав для стягнення з Підприємця попередньої оплати за Договором. Договір є договором підряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України та Глави 33 Господарського кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. За змістом ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Згідно з ч. 2 ст. 854 Цивільного кодексу України підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Як встановлено судом, на виконання умов Договору на підставі платіжного доручення №5 від 19.06.2018 позивач за первісним позовом перерахував на користь відповідача передоплату у розмірі 495 000,00 грн. Підприємство вказує, що у зв`язку з невиконанням Підприємцем робіт за Договором, листом №06/582 від 16.12.2019 позивач за первісним позовом відмовився від Договору у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань та вимагав повернути суму отриманої попередньої оплати. При цьому, 17.12.2019 Підприємство звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємця про стягнення 178 200,00 грн. пені та 69 300,00 грн. штрафу за неналежне виконання зобов`язань за Договором. Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2020 у справі №910/17941/19 в задоволенні позовних вимог було відмовлено, проте таким рішенням встановлено, що відповідач у встановлені строки роботи за Договором не виконав. Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.). Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Отже, обставини невиконання Підприємцем зобов`язань з виконання робіт за Договором у погоджені строки, які було встановлено у судовому рішенні у справі №910/17941/19, є преюдиційними та повторному доведенню не підлягають. Твердження Підприємця про те, що в межах даної справи судом не досліджувалися обставини передумови виконання його договірних зобов`язань судом не приймаються до уваги, оскільки саме з таких обставин він заперечував проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву, що вбачається із описової частини рішення від 06.10.2020 у справі №910/17941/19. Таким чином, в силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вважає встановленою обставину невиконання Підприємцем зобов`язань з виконання робіт за Договором у встановлений строк. За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Отже, за змістом наведених норм розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору). Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Матеріалами справи підтверджується факт направлення позивачем за первісним позовом листа про розірвання Договору з ініціативи замовника, право на яке передбачено приписами ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України, а відтак суд вважає Договір розірваним в односторонньому порядку. При цьому, відповідачем за первісним позовом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту придбання будь-яких будівельних матеріалів на грошові кошти, які були сплачені позивачем, та саме з метою належного виконання зобов`язань за Договором. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено суду, що на отриману суму передоплати ним були придбані будь-які матеріали, необхідні для виконання робіт за Договором. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі №922/3412/17 та від 13.11.2019 в справі №320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постановах від 19.02.2020 в справі №915/411/19, від 21.02.2020 в справі №910/660/19, від 17.03.2020 в справі №922/2413/19, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі шляхом розірвання договору. Таким чином, беручи до уваги відсутність доказів того, що відповідач за первісним позовом виконав роботи в строки, передбачені Договором, враховуючи припинення Договору внаслідок односторонньої відмови позивача за первісним позовом, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача коштів у сумі 495 000,00 грн., які були сплачені позивачем як аванс за роботи згідно Договору, підлягає до задоволення на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України (оскільки підстава, на якій вони були набуті, згодом відпала внаслідок припинення Договору). За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Підприємства у повному обсязі. Щодо зустрічного позову про стягнення з Підприємства на користь Підприємця грошових коштів у розмірі 445 500,00 грн. суд відзначає таке. Зокрема, як на підставу зустрічних позовних вимог Підприємець посилається на те, що ним належним чином були виконані роботу з виготовлення скульптури «Перстень», проте відповідач за зустрічним позовом відмовляється оплатити та прийняти виконані роботи, у зв`язку з чим Підприємець звернувся до суду із даним позовом. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. За змістом п. 2.3 Договору після виконання ливарних, зварювальних та всіх художньо-дизайнерських робіт та готовності об`єкта до перевезення та установки, на що замовник дає письмовий дозвіл, замовник перераховує 45% від загальної вартості робіт в сумі 445 500,00 грн. Згідно з п. 2.4 Договору остаточний розрахунок в розмірі 5% від загальної вартості робіт становить 49 500,00 грн. після установки та монтажу об`єкта на місці та підписання акту виконаних робіт. При цьому, за змістом п. 3.3 Договору датою завершення робіт виконавцем вважається дата підписання акту здачі-приймання робіт, але не пізніше 01.10.2018. Підприємець вказує, що ним були виконані роботи з виготовлення скульптури у повному обсязі на підставі наданого відповідачем ескізного проекту, про що листом від 16.12.2020 Підприємство було повідомлено, проте відповідач за зустрічним позовом виконання зобов`язання належним чином не прийняв. Згідно з ч. ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. В той же час, судом було встановлено, а позивачем за зустрічним позовом не спростовано, що у визначений Договором строк роботи з виготовлення скульптури «Перстень» не були виконані та передані у відповідності до вимог Цивільного кодексу України та Договору замовникові. У зв`язку з неналежним виконанням Підприємцем своїх зобов`язань за Договором, Підприємство в односторонньому порядку (право на яке передбачено приписами Цивільного кодексу України) було розірвано Договір, а відтак виконання будь-яких робіт після припинення правовідносин сторін за Договором не є належним виконанням в розумінні норм чинного законодавства України. Відповідно, з припиненням правовідносин сторін за Договором, припинилися їх права та обов`язки, в тому числі, обов`язок замовника з прийняття та оплати будь-яких робіт за таким Договором. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакцій, чинній на момент звернення позивача до суду, є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб. Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, зазначена стаття передбачає, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду. В той же час судом встановлено, що на момент звернення позивача за зустрічним позовом до суду, у відповідача за зустрічним позовом відсутній обов`язок зі сплати вартості виконаних робіт у зв`язку з припиненням правовідносин сторін за Договором, а відтак порушеного права Підприємця як на момент подання заяви, так і на момент розгляду даної справи по суті, не існувало. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог Підприємця необхідно відмовити повністю. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує. Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання первісного та зустрічного позовів покладаються на відповідача за первісним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved