Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Дочірнє підприємство «Газпостач» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільміськгаз» звернулося в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, заборгованість за спожитий природній газ в сумі 51112,24 гривень. Позов мотивовано тим, що відповідач в добровільному порядку не оплачує надані їй послуги за спожитий природний газ, тому утворилася заборгованість на суму 51112,24 гривень. Ухвалою судді від 25 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19 березня 2021 судом було ухвалене заочне рішення, яке було скасоване ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 травня 2021 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідач проживає за адресою [ADDRESS] та здійснює фактичне споживання природного газу, чим підтвердила свою згоду на приєднання до умов Договору постачання природного газу побутовим споживачам. Однак, у зв`язку із неповною оплатою за спожитий природній газ, у відповідача накопичилась заборгованість, що підлягає до стягнення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності. Пояснила, що газом вона не користувалася з 2016 року, оскільки проживала в іншому місті, а квартира була в іпотеці. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області, [PERSON] , [INFO] , з 10 листопада 2009 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» (далі - Закон) постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, - строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Відповідно до пунктів 1-2 ч.2 статті 13 цього Закону споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів. Постановою Кабінету Міністрів України №2496 від 30.09.2015 було затверджено Правила постачання природного газу (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 Правил постачання природного газу, споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи. Постачальник не має права реєструвати споживача у власному Реєстрі споживачів постачальника у розрахунковому періоді, не погодженому зі споживачем. Пунктом 1 Правил постачання природного газу, побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Згідно пункту 6 частини першої сттаті 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Тобто, споживачем послуг газопостачання може бути як власник так і користувач об`єкта нерухомого майна, що отримує відповідні послуги газопостачання. Таким чином, відповідач по справі, проживаючи за адресою [ADDRESS] , враховуючи положення пункту 4 розділу ІІІ Правил та зміст Оборотно-сальдової відомості, здійснив фактичне споживання природного газу, чим акцептував (підтвердив) свою згоду на приєднання до умов Договору постачання природного газу побутовим споживачам. Згідно пункту 22 Правил, побутовий споживач зобов`язується: укласти договір постачання природного газу з постачальником, а за відсутності укладеного договору припинити відбір (споживання) природного газу з газорозподільної системи; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договору. Споживач не подав до оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт, а фактично проводив споживання природного газу. Таким чином, між позивачем та відповідачем склались фактичні договірні відносини зі споживання природного газу, за якими позивачем було поставлено об`єми природнього газу, позивач прийняв (спожив) дані обсяги газу, однак не здійснив оплати за спожитий природний газ. Згідно оборотно-сальдової відомості по абоненту «Газпостач» ТОВ «Тернопільміськгаз» по абоненту, який проживає за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком [NUMBER] рахується заборгованість за спожитий природний газ у сумі 51112,24 грн. Згідно пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У Постанові Судової палата у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі № 6-2951 цс 15 від 20 квітня 2016 року, міститься правова позиція, в якій зазначено «що хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Подібний висновок міститься і у постанові Верховного Суду України у справі № 210/5796/16-ц від 18 березня 2019 року, в якому встановлено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Разом з тим, у Цивільному кодексі України\~позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення\~статті 267 ЦК України\~і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму\~ЦК України). У рішенні ЄСПЛ від 22 липня 2014 року заява № 36157/08, GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, суд зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то\~це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (§ 22, 23). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз\~статті 261 ЦК України\~дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору\~тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». За змістом частини першої\~статті 261 ЦК\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту:\~коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.\~ Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс18) вказує, що «для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Як видно із наданого позивачем розрахунку, заборгованість в розмірі 52735 грн. виникла станом на 01.11.2016 року. Відповідачка не оплачувала послуги газопостачання з 2015 року. Як стверджує позивачка, з того часу вона не користувалася газовими приладами та не жила у спірній квартирі, оскільки вона була в іпотеці, та кредитор намагався її реалізувати. Позивач з позовом звернувся 24 листопада 2021 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Зважаючи на приписи статті 267 Цивільного кодексу України, а також те, що відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просив застосувати строк позовної давності, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed