Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

До суду із позовом звернувся позивач [PERSON]до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Мартоноська сільська рада Новомиргородського району Кіровоградської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником будинку № 66 по вул. Перемоги у с. Мартоноша, Новомиргородського району, Кіровоградської області. Починаючи з 14 січня 2015 року відповідач не проживає у будинку за адресою по вулиці Перемоги, 66, у селі Мартоноша, Новомиргородського району, Кіровоградської області, не допомагає утримувати житловий будинок та не сплачує за житлово-комунальні послуги, тим самим перешкоджає в оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд задовольнити його. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки у нього немає можливості зареєструватися в іншому місці, при цьому зазначив, що дійсно не проживає з позивачем приблизно 3 роки. Представник третьої особи повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не зявився. Заслухавши сторони, допитавши свідка, вивчивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. За ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання майном. Одночасно з вказаними вище нормами ЦК України, суд повинен також враховувати положення ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Так, відповідно до змісту ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, мають право користуватися таким будинком. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє члена сімї права користування займаним приміщенням. В порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного необхідно виходити з того, що стосовно права членів сімї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У даній справі правовідносини виникли між власником житла і особою, яка є членом його сімї, тому до вказаних правовідносин застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, який є підставою для втрати його права користування житлом. Член сімї власника житла може бути позбавлений права користування житловим приміщення на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України у випадку безперервного не проживання в даному житлі понад один рік, лише при умові відсутності поважних причин. Доказами відсутності особи є акти складені представником балансоутримувача, квартальним комітетом, представниками органу місцевого самоврядування, які підтверджують її відсутність за місцем реєстрації, складені в присутності не менше двох незацікавлених осіб на протязі року. Як докази також приймаються до уваги показання свідків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку № 66 по вул. Перемоги в с. Мартоноша, Новомиргородського району, Кіровоградської області, що підтверджується довідкою Мартоноської сільської ради № 910 від 10.04.2018 року. Зі згоди позивача, що визнається сторонами, у житловому будинку № 66 по вул. Перемоги в с. Мартоноша, Новомиргородського району, Кіровоградської області був зареєстрований відповідач як син позивача, тобто як член сімї позивача. З 14 січня 2015 року сторони перестали проживати разом, відповідач виселився і проживає в іншому населеному пункті, що підтверджується листом Мартоноської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області № 74 від 12 березня 2018 року, показаннями свідка [PERSON], а також не заперечується самим відповідачем, тобто факт непроживання [PERSON] у вищевказаному домоволодінні більше одного року знайшов своє підтвердження у суді. Поважних причин непроживання у згаданому житловому будинку відповідач не зазначив у судовому засіданні. Таким чином, відповідач втратив право користування житловим будинком № 66 по вул. Перемоги у с. Мартоноша Новомиргородського району Кіровоградської області. Згідно вимог ст.7 ч.1 п.2 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до вказаної норми Закону підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача у даному випадку є рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, Таким чином, зваживши у сукупності наведені вище докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки порушено право власності позивача щодо користування своїм майном. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати, у звязку з чим суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved