Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

До суду звернулася позивачка [PERSON] з позовною заявою, якою просила суд зобов'язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди у користування нею земельною ділянкою, що розташована в [ADDRESS], та зобов'язати відповідача не заважати їй, позивачці, встановити паркан згідно межі, зазначеній у судово-будівельній експертизі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка, уточнивши позовні вимоги в ході судового засідання, та, посилаючись на рішення Болградського районного суду Одеської області від 01.04.2011 року та Ухвалу Одеського апеляційного суду Одеської області від 29.09.2011р., згідно яких був визначений порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою між сусідами [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту №1 додатку №3 судово-технічної експертизи №36/10 від 25.10.2010р., а також виділена у користування [PERSON] земельна ділянка площею 288кв.м. (186,32+101,68кв.м.), стверджує, що відповідач заважає їй відсунути паркан, що розділяє їхні, позивачки і відповідача, двори - згідно плану, зазначеному експертом у вказаному додатку експертизи, через що вона не має змоги користуватися своєю власністю - будинком, а саме, обслуговувати його: робити ремонтні роботи задньої стіни частини будинку та відмостки до нього. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила задовольнити їх в повному обсязі, стверджуючи у виїзному судовому засіданні, що дружина відповідача не дозволяла їй, позивачці, зайти у двір відповідача для проведення штукатурних робіт задньої стіни будинку; відповідач заперечував проти них, стверджуючи, що, по-перше, він не чинить перешкод сусідці в обслуговуванні її будинку: не заперечує, щоб вона заходила до нього у двір, попередивши про це завчасно, проте, щодо паркану, відповідач пояснив, що цей паркан стоїть давно - задовго до того, як позивачка придбала свій будинок; з колишнім власником будинку в нього, відповідача, були добросусідські стосунки, таких вимог не виникало, і, крім того, згідно старих планів, розмір веранди будинку позивачки - до того як вона придбала свій будинок і перебудувала - довжина веранди - складала 2.60м., а після того, як позивачка перебудувала веранду, вона становить 2.80, тому він, відповідач, вважає, що паркан перебуває на тому місці, де і позначив його експерти; крім того, в нього, відповідача, дужа маленьке подвір'я - менше, ніж у позивачки, і якщо пересунути паркан, навіть на пів метри, це майже переполовинить його двір, тому це ускладнить його життя і порушить порядок користування земельною ділянкою, що склався до придбання позивачкою свого будинку. Представник відповідача підтримав доводи відповідача, пояснивши, що відповідач не заважає позивачці користуватися її власністю - обслуговувати будинок, для чого не заперечує, щоб вона заходила до його подвір'я, але, оскільки земельна ділянка не перебуває у власності позивачки і відповідача, судом була визначена лише площа ділянки для користування позивачкою і відповідачем, та, оскільки межі ділянок позивачки і відповідача не визначалися, плану відводу та геодезичного виміру ділянки немає, тому неможливо точно встановити, в якому обсязі вимоги позивачки відповідають її праву на користування земельною ділянкою і чи правомірна її вимога про пересунення паркану у бік подвір'я відповідача на 0,5 метри. Вислухавши сторони та представника відповідача, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, в тому числі, враховуючи протокол виїзного судового засідання до спірної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - вимога позивачки щодо пересунення паркану задоволенню не підлягає, а її право на користування земельною ділянкою для обслуговування її житловим будинком є безспірним в межах законодавства за наступних підстав. Судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні ним правовідносини: - позивачці на праві власності належить ? частина домоволодіння, що розташоване на [ADDRESS], - згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2005 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області (реєстр. №6048, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №891448 від 13.10.2005 року); - відповідачу належить на праві власності друга ? частина домоволодіння, що розташоване на [ADDRESS], - відповідно до договору дарування від 12.06.1996 року, що був посвідчений державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області (реєстр. №2926, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12369319 від 11.10.2005 року); - вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 576кв.м., яка перебуває у спільному користуванні позивачки і відповідача; - відповідно до технічного паспорту, виданого КП «Ізмаїльське МБТІ», площа земельної ділянки станом на 10.10.2005р. складала 528кв.м.; - рішенням виконавчого комітету Болградської міської ради №262 від 22.09.2009р. «Про затвердження порядку користування земельною ділянкою при домоволодінні [ADDRESS] було затверджено схему користування земельною ділянкою та рекомендовано оформити державний акт на право користування земельною ділянкою площею 576кв.м.; - відповідно до рішень Болградського районного суду Одеської області від 01.04.2011р. та Ухвали апеляційного суду Одеської області від 29.09.2011р., був частково задоволений позов позивачки [PERSON] та був визначений порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою між сусідами [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту №1 додатку №3 судово-технічної експертизи №36/10 від 25.10.2010р., а також виділена у користування [PERSON] земельна ділянка площею 288кв.м. (186,32+101,68кв.м.). Цих фактів сторони не заперечували в даному судовому засіданні, а також не надали суду плану відводу спірної земельної ділянки або документів на право власності або право користування нею. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що засвідчує право власності або право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Визначити точний порядок використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документу, що посвідчує право на неї (з державною реєстрацією такого права), - неможливо. Згідно роз'яснень вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2013р., відповідно до висновків пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2012 року з приводу практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав вказано, що у Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати: як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів. Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону (частина друга статті 13 Конституції України ( 254к/96-ВР). До таких об'єктів належать, зокрема, земельні ділянки. Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України (254к/96-ВР), громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності), або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином суд, встановивши, що у позивача та відповідача рівні права на користування земельною ділянкою, межі якої, до речі, не визначені - суду не надано позивачем плану відводу земельної ділянки, де б чітко вказувалися межі спірної ділянки відносно інших земельних ділянок, тому неможна чітко визначити як площа земельної ділянки на плані експертизи відповідає площі на місцевості. Сторонам судом неодноразово надавався час для визначення цієї відповідності, але позивачем, як зацікавленою стороною, не було надано суду такого доказу, тому суд вважає вимоги позивача недоведеними. Проте, оскільки і позивачка і відповідач мають рівне право користування спірною земельною ділянкою, та, враховуючи, що позивачка придбала у власність, разом з чим набула право на користування частиною земельної ділянкои пізніше, ніж відповідач, тобто, до придбання нею нерухомості на земельній ділянці існував свій порядок користування, в тому числі і шляхом встановлення спірного паркану, а також враховуючи, що користування земельною ділянкою на даний момент є спільним, вимоги позивачки про пересування паркану, - задоволенню не підлягають. Проте, вимога позивачки про усунення перешкод у користуванню нею земельною ділянкою підлягають задоволенню частково, оскільки її право на обслуговування своєї нерухомості (штукатурення, встановлення відмостки, водозливів, тощо), є непорушним і тому рішенням суду необхідно визначити порядок користування частиною земельної ділянки, що є прилеглою до її частини будинку. Відповідно до загальних засад цивільного законодавства під правомочністю користування розуміється можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Прикладом є право користування чужим майном (сервітут), право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 Кодексу). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 1021 Земельного кодексу України). В даному випадку під чужим майном розуміється майно, яке належить іншим особам на праві власності. Оскільки право позивача на користування і обслуговування земельною ділянкою біля її частини будинку межує з правом відповідача на користування і обслуговування земельною ділянкою біля його частини будинку, судом пропонувалося сторонам встановити сервітут на користування спірною частиною земельної ділянки, проте сторони не дійшли згоди з цього питання. Ст. 100 ЗК України передбачено, що власник або землекористувач вправі вимагати встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки, якщо задовольнити інтереси сервітуарія у інший спосіб неможливо. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту в такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без встановлення обтяження чужого. Обов'язки землекористувачів визначені у ст.96 ЗК України: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ)підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем. Законом можуть бути встановлені інші обов'язки землекористувачів. Отже, суд, в процесі розгляду справи, дійшов висновку, що позивачем не було доведено належним чином своєї правової позиції на підтвердження вимоги про пересунення паркану, та не було надано документальних доказів у відповідності до ст.ст.4-3, 22, 32-34 ГПК України, які б підтвердили її позицію у цій частині, а надані докази не є такими, що в розумінні вищезазначених статей підтверджують обставини, на які вона посилається. Проте, як було зазначено вище, право позивача на користування своєю нерухомістю - приватною власністю є нерухомим, тому суд дійшов висновку про необхідність встановити порядок користування спірною земельною ділянкою між сторонами шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачці в обслуговуванні нею своєї частини будинку.

Outcome: partial