Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Заступник прокурора Одеської області звернувся з позовом про витребування майна у [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлові приміщення першого поверху [NUMBER], площею 103,5 кв.м та [NUMBER], площею 106,5 кв.м., які розташовані по [ADDRESS]. Також просить визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що оскільки договір-купівлі продажу об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, укладений 12.08.2010 року з ТОВ «АРТ» визнано недійсним, то нежитлові приміщення, які утворені шляхом самовільної реконструкції, можуть бути витребувані у добросовісного набувача на користь власника, тобто територіальної громади м. Одеси. Також вказує, що оскільки Вищий господарський суд (Постанова від 16.10.2014 року) дійшов висновку, що ОМР укладаючи договір купівлі-продажу з ТОВ «АРТ», вийшла за межі своїх повноважень, то воля власника щодо відчуження зазначеного майна не виражена жодним чинним та законним актом. Представник відповідача, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач зазначає, що не дивлячись на визнання недійсним документу, воля суб'єкта була в ньому виражена. Відповідач є добросовісним набувачем, яка отримала майно за відплатним договором і не повинна нести відповідальність за порушення державним органом закону. Також представник відповідача зазначив, що відповідач здійснила реконструкцію відповідно до закону, отримала декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, про її скасування не знала. В судовому засіданні заступник прокурора Одеської області позов підтримав у повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Представник Одеської міської ради подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідач просив у задоволенні позову відмовити з цих підстав та з огляду на те, що Одеська міська рада не зверталась з відповідним позовом до [PERSON] про повернення майна до закінчення строку позовної давності у 2014 році у зв'язку з тим, 29.04.2011 року Одеська міська рада приймала рішення № 735-VI про звернення до Президента України, в якому йшлося про укладення сумнівних угод, зокрема спірної угоди. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. 14.04.2010 року Одеською міською радою прийняте рішення № 5649-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» пунктом 13 якого доручено Представництву по управлінню комунальною власністю ОМР укласти договір купівлі-продажу з метою продажу ТОВ «АРТ» об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси нежитлових приміщень1-го поверху площею 195,3 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS]. 12.08.2010 року відповідно до договору купівлі-продажу Одеською міською радою було здійснене відчуження на користь ТОВ «АРТ» об'єктів комунальної власності, в тому числі нежитлових приміщень загальною площею 195,3 кв.м., що знаходяться за адресою по [ADDRESS]. 09.08.2010 року відповідно до Акту приймання-передачі територіальна громада м. Одеси в особі ОМР передало, а ТОВ «АРТ» прийняло у володіння індивідуально визначене майно комунальної власності, в тому числі і спірні нежитлові приміщення. 05.11.2010 року ТОВ «АРТ» договором купівлі-продажу здійснило відчуження нежитлових приміщень на користь ПП «Стенфорт-Інвест», яке в свою чергу 25.05.2011 року уклало договір купівлі-продажу зазначеного майна ТОВ «УТЬОСОВ». 29.09.2014 року відповідно до договору купівлі-продажу ТОВ «УТЬОСОВ», продало, а [PERSON] придбала за 994 071 грн. вказані нежитлові приміщення. Постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014 року у справі № 916/2545/13 визнано недійсним пункт 13 рішення ОМР № 5649-V від 14.04.2010 року, визнано недійсним договір міни, укладений між ОМР та ТОВ «АРТ» шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010 року та договору купівлі-продажу 23 об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Відповідно до п. 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даному випадку відповідач набула право власності, по-перше, за відплатним договором, а по-друге, рішення ОМР № 5649-V від 14.04.2010 року, яким було встановлений порядок приватизації спірних нежитлових приміщень і, як наслідок, укладення договорів купівлі-продажу свідчить саме про наявність волі на відчуження об'єктів комунальної власності. Відповідно до Рішення ОМР № 4711- V від 07.10.2009 року спірні нежитлові приміщення були включені до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню ще у 2009 році. З тексту постанови Вищого господарського суду України від 16.10.2014 року у справі № 916/2545/13 випливає, що ОМР не мала права укладати договір міни (який вбачався з умов договору купівля-продажу та дарування від 12.08.2010 року), у зв'язку з чим рішення ОМР № 5649-V від 14.04.2010 року підлягало визнанню недійсним. Сам же договір купівлі-продажу від 12.08.2010 року був визнаний недійсним не через порок волі, а через невідповідність формі. Суд погоджується з позицією відповідача що, хоча Одеська міська рада вийшла за межі повноважень щодо укладення договорів, однак факт наявності волі на відчуження є очевидним. Крім того, маючи звернутися до суду з позовом до [PERSON] в період з 2011 по 2014 рік, Одеська міська рада звернулась лише в 2015 році тим самим порушуючи строки позовної давності. Визнання недійсним договору згідно якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим. Особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносин прав власності, які виникли внаслідок дій органу влади (§ 38-30 Рішення ЄСПЛ у справі Стретч проти Сполученого Королівства від 24.06.2003 року (Stretch v. United Kingdom). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення ЄСПЛ у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, § 40, від 13 грудня 2007 року) Суд також відмічає, що Одеська міська рада не продемонструвала готовність забезпечити іншим приміщенням або виплатити компенсацію, чим може бути створений дисбаланс між потребами, що випливають із загальних інтересів суспільства і необхідністю захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо зацікавлена особа несе індивідуальний і надмірний тягар (Рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Леннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року § 69-74 (Sporrong and Lоnnroth v. Sweden). Суд також відмічає, що кожен перехід права власності був зареєстрований державою, а відповідно державою визнавався. Відповідач також набула права власності на спірні нежитлові приміщення на законних умовах і в передбаченому законом порядку. Відповідно до п. 10 Постанову ВСУ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Щодо доводів заступника прокурора Одеської області стосовно здійснення відповідачем самовільної реконструкції на два самостійних приміщення за відсутності дозвільного документу, то відповідно до листа управління архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/364п від 29.05.2015 року, в якому зазначено, що в журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси № 120 від 17.03.2006 року на виконання будівельних робіт з реконструкції спірного нежитлового приміщення, вказаний у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, не значиться. В судовому засіданні заступник прокурора Одеської області пояснив, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації скасована, однак вказане не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами. В будь-якому разі доведення факту здійснення самочинного будівництва не є предметом розгляду цієї справи і, відповідно, не підлягає доведенню. При цьому суд роз'яснює право звернутись з позовом до суду в порядку ст. 376 ЦК України. Позовні вимоги в частині визначення порядку виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення підлягають відхиленню як похідні від основної вимоги і не належать до цивільної юрисдикції.

Outcome: dismissed