Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-01 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON]В, з позовом про встановлення факту спільного проживання, факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом до відповідача [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Верхівцевська міська рада Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Згідно уточнених позовних вимог просить: встановити факт прийняття спадщини [PERSON], після смерті його тітки [PERSON], яка померла 01.06.2003 року на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Встановити факт спільного проживання [PERSON], разом зі спадкодавцем [PERSON], який помер 22 березня 2011 року, за адресою: м. Верхівцеве вул. Островського, 64 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області більше п'яти років. Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]В, який помер 15.07.2015 року, на квартиру за адресою: [ADDRESS] посилаючись на наступне: 15 липня 2015 року помер чоловік позивачки [PERSON], [INFO], який був зареєстрований та проживав разом з нею за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Після смерті чоловіка [PERSON] позивачка у встановлений ст. 1269 ЦК України строк звернулася з заявою про прийняття спадщини до Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, а саме 21 січня 2016 року. Постановою державного нотаріуса Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] від 21 січня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] в зв`язку з тим, що на день смерті її чоловіка залишилось спадкове майно, яке складається з квартири за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, власницею якої на даний час є померла [PERSON]. Також нотаріус в постанові вказала, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), наданою 21 січня 2016 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою за № 42719621, 14 січня 2016 року після померлого [PERSON] була заведена спадкова справа № 13/2016. До держнотконтори звернувся онук померлого [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Так як спадкоємець пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини та не був прописаний з померлим, цього ж дня йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та запропоновано звернутися до суду для встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Позивач з чоловіком фактично декілька років були вимушені проживати однією сім`єю з [PERSON] (приблизно з 2005 року) у його будинку за адресою: м. Верхівцеве, вул. Островського, 64, так як він був людиною похилого віку, хворів та дуже часто зловживав спиртними напоями, тому вони доглядали за ним та мешкали разом. В їх квартирі за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37, в той час мешкав брат позивачки. Оскільки позивачка з чоловіком доглядали його батька [PERSON] більше шести років до дня його смерті, тому її чоловік є таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька як особа, яка мешкала з ним однією сім`єю згідно до ч. 4 ст. 1264 ЦК України. Також чоловік позивачки [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті своєї тітки [PERSON], яка померла 01.06.2003 року в розумінні ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на час відкриття спадщини, оскільки він був зареєстрований з нею за однією адресою м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37, після її смерті залишився в ній мешкати, що підтверджується копією домової книги та мешкав на час своєї смерті. [PERSON] того, він поховав її за свої кошти, що також підтверджується довідкою Верхівцевської міської ради, яка додається. Таким чином, відповідно до перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) чоловік позивачки [PERSON] є таким, що прийняв спадок. Відповідач за даним позовом [PERSON] є сином померлого чоловіка позивачки [PERSON] від першого шлюбу, тому відповідно до ст. 1264 ЦК України він вважається спадкоємцем, тому він залучений в якості відповідача та як вбачається з постанови нотаріуса він претендує на майно. Однак, він не подавав заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], а подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого діда [PERSON], більш того з пропуском строку для їх прийняття. В розумінні ст. 1269, 1270 ЦК України відповідач [PERSON] є таким, що пропустив строк для прийняття спадщини та є таким, що її не прийняв. Вона вважає, що має право на всю квартиру за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37, оскільки її чоловік [PERSON] прийняв у спадок 1/2 частину квартири як спадкоємець після смерті своєї тітки [PERSON], яка померла 01.06.2003 року в розумінні ст. 549 ЦК України та після смерті свого батька [PERSON], так як проживав з ним однією сім`єю теж отримав у спадок 1/2 частину квартири за вказаною адресою,що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення фактично викладені в позовній заяві. Також позивач [PERSON], пояснила, що вона була дружиною померлого [PERSON] з 2005 року. Після одруження вони проживали в квартирі тітки її чоловіка [PERSON], яка на той час померла. У її чоловіка був батько похилого віку, який проживав у приватному будинку та через похилий вік та стан зров'я, а також через те, що зловживав спиртними напоями потребував постійного догляду. Такий догляд надавала йому вона з чоловіком. При цьому вони змушені були фактично проживати разом з батьком чоловіка у його будинку. Протягом більше чим п'ять років до смерті батька чоловіка вони проживали й у його будинку, обробляли город, готували їжу, прибирали, прали. Приймаючи до уваги той факт, що її покійний чоловік часто був у тривалих відрядженнях, з його покійним батьком в ті періоди проживала вона. Так як їх квартира знаходилась недалеко від будинку батька, і в квартирі проживав її неповнолітній син разом з її братом, вона навідувалась до квартири, інколи готувала там їжу, а потім носила їжу батьку чоловіка, проте фактично і вона і її чоловік проживали разом з батьком її чоловіка [PERSON], по вул. Островського, 64 в м. Верхівцеве. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що встановлюється факт спільного проживання із померлою особою, і тому на даний час неможливо встановити, чи проживала позивачка та її чоловік із померлим [PERSON], особливо враховуючи той факт, що позивач та її чоловік були за реєстровані за іншою адресою. Крім того, у позивачки на той час була малолітня дитина і на його думку вона не могла проживати в квартирі окремо від матері. Що стосується позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини після померлої [PERSON]Г,. [PERSON],то на його думку даний факт не може бути встановлений, так як згідно до Перехідних положень цивільного кодексу, хоч дані правовідносини і виникли до набрання чинності новим цивільним кодексом, але продовжували існувати і на час його дії. А ЦК України в ред. 2004 року не передбачено встановлення факту прийняття спадщини. Тому вважає, що в задоволенні позовних вимог потрібно відмовити в повному об'ємі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, представник Верхівцевської міської ради в судове засідання не з'явився подавши заяву про слухання справи у його відсутність. Будь-якої позиції за позовом не висловив. Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступними підставами. Як встановлено в судовому засіданні 15 липня 2015 року помер чоловік позивачки [PERSON], [INFO], який був зареєстрований та проживав разом з позивачкою за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що п підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією свідоцтва про одруження та даними про реєстрацію в домовій книзі. Після смерті чоловіка [PERSON], позивачка у встановлений ст. 1269 ЦК України строк звернулася з заявою про прийняття спадщини до Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, а саме 21 січня 2016 року. Постановою державного нотаріуса Верхньодніпровської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON] від 21 січня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] в зв`язку з тим, що на день смерті її чоловіка залишилось спадкове майно, яке складається з квартири за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, власницею якої на даний час є померла [PERSON]. Також нотаріус в постанові вказала, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), наданою 21 січня 2016 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою за № 42719621, 14 січня 2016 року після померлого [PERSON] була заведена спадкова справа № 13/2016. До держнотконтори звернувся онук померлого [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Так як спадкоємець пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини та не був прописаний з померлим, цього ж дня йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та запропоновано звернутися до суду для встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. що підтверджується копією постанови про відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини. Згідно уточненої позовної заяви позивачка просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON], після смерті його тітки [PERSON], яка померла 01.06.2003 року на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що позовні вимоги в цій части ні підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла 01.06.2003 року. Таким 01.06.2003 року відкрилась спадщина після смерті [PERSON] В той час на дані правовідносини поширювалась дія ЦК України в редакції 1963 року. Судом встановлено, що з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся брат померлої [PERSON], подавши заяву 11.11.2003 року, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 635/2003 від 11.11.2003 року. Проте [PERSON], свідоцтво про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті [PERSON], не отримав. Виходячи з того, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємця, то подавши заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину в розумінні ст.549 ЦК України 1963 року. Так як відповідно п.1,2, ч. 1 ч. 2 ст. 549 ЦК України в ред.1963 Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини Відповідно до ч. 4 перехідних положень ЦК України в р ед. 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються і до тих прав та обов'язків, що ви никли та продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином до правовідносин щодо спадкування майна після смерті [PERSON]. можуть бути застосовані як положення Цивільного кодексу України в ред. 1963 року так і положення цивільного кодексу України в ред. 2004 року. так як право на спадщину виникло в 2003 році в період чинності ЦК України 1963 року і продовжували існувати по даний час. При цьому право ан прийняття спадщин и частково було реалізовано. Тому суд вважає за можливе встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті його тітки [PERSON], померлої 01.06.2003 року. Але що стосується задоволення вимог про прийняття ним спадщини після смерті тітки на ? частин квартиру, розташованої за адресою: [ADDRESS] суд вважає за потрібне відмовити. Так як згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Задовольняючи позовні вимоги в першій частині та виходячи з того, що до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], може входити не лише зазначена квартира, а й інше майно, то суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог в цій частині. Так як визначення спадкового майна та його частини, що належить спадкоємцю відноситься до компетенції нотаріуса при видачі свідоцтва про право на спадщину. Також суд вважає, що позовні вимоги в частині встановлення факт спільного проживання [PERSON]В, разом зі спадкодавцем [PERSON], який помер 22 березня 2011 року, за адресою: м. Верхівцеве вул. Островського, 64 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області більше п'яти років також підлягають задоволенню виходячи з наступного. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили наступне: Свідок [PERSON]М,. пояснила, що вона дружить з сім'єю [PERSON]. Їх діти також дружать з дитячого садочка. Їй відомо, що [PERSON] зі своїм покійним чоловіком зареєстровані по вул. Свердлова та мають там квартиру. Але протягом більше п'яти років проживали з батьком [PERSON]В,. [PERSON], в м. Верхівцеве по вул.. Островського, 64. А в квартирі проживав брат [PERSON] . Вона знає, що позивачка разом з чоловіком постійно жили з дідом, батьком її чоловіка, в його будинку. Там ночували, садили город, обробляли його, порались по господарству. Коли [PERSON]Г,. помер, його ховали з вул. Островського. Свідок [PERSON]І,. в судовому засіданні пояснив, що він є братом позивачки. Він з 2005 року проживав в квартирі позивачки. А сестра з цього часу з чоловіком жила в батька чоловіка . В будинку [PERSON], вони проживали до смерті останнього. Доглядали за дідом, обробляли город, порались по господарству. Сестра готувала їжу інколи в будинку у [PERSON], інколи в квартирі, і потім носила їжу батьку свого чоловіка. Син [PERSON] проживав з ним в квартирі. Так як квартира недалеко від будинку хлопчик щодня ходив до матері, інколи залишався там ночувати. Свідок [PERSON]О,. в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], з чоловіком та сином доглядали дідуся, батька [PERSON] З 2005 року вони проживали більшість часу в будинку діда. На квартиру лише навідувались. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона дружить з [PERSON] зі школи. Їй відомо, що [PERSON]В,. разом з чоловіком з 2005 року разом жили в батька [PERSON]. Батько [PERSON]В,. любив випити, тому не можна було на довго залишати його одного. Так як він міг піти з будинку, залишивши все відкритим. тому за ним потрібен був нагляд. Згодом дід і сам почав потребувати догляду. Тому [PERSON] та її чоловік доглядали за [PERSON], за будинком, городом, подвір'ям, проживаючи там. Свідок [PERSON]А,. в судовому засіданні пояснила, що [PERSON]Г,. жив по вул.. Островського, 64. сам. [PERSON], жив з сім'єю в квартирі тітки і з батьком не проживали, може інколи і відвідували, але не часто, так як дід догляду не потребував. Вона ні позивачку, ні її чоловіка на подвір'ї діда не бачила. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], її племінник, Він жив з позивачкою погано. Жили вони в квартирі тітки. Батько [PERSON]В,. жив окремо від сина та його сім'ї, і догляду не потребував, по господарству робив все сам. Оцінюючи надані суду докази, а саме показання свідків, факт спільного проживання [PERSON]В,. з [PERSON], підтверджується показаннями свідків [PERSON]А,. [PERSON]А,. [PERSON]. [PERSON] При цьому суд критично відноситься до показань свідків [PERSON], та [PERSON] так як свідок [PERSON]С ., будучи родичкою [PERSON], та [PERSON], проживала зовсім в іншому населеному пункті до [PERSON], приїздила досить рідко і з її ж пояснень, довше чим на пів дня в м. Верхівцеве не залишалась, так як їй потрібно було повертатись додому до своєї сім'ї. Свідок [PERSON], з її ж пояснень працює на залізниці. В місяць буває в рейсах 4 рази. Таким чином дані свідки постійно біля [PERSON], не проживали, тому на думку суду не можуть бути свідками всіх обставин життя останнього, та з достовірність підтвердити чи спростувати факт проживання [PERSON] В,Г., та [PERSON], однією сім'єю. Той факт, що [PERSON], та [PERSON], не були зареєстровані за місцем проживання [PERSON], не спростовує факт того, що вони не проживали з останнім. Так як відповідно до ч. 1, 2 ЗУ «Про свободу первенця та вільний вибір місця проживання» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином факт реєстрації особи в певному місці не може бути перешкодою фактичного проживання її в іншому місці. Крім того проживання позивачки та її покійного чоловіка з [PERSON], було викликане потребо надавати догляду за останнім та мало на той період тимчасовий характер. Тому оцінюючи надані суд докази в їх сукупності суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій части ні та встановити факт спільного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON], який помер 22 березня 2011 року за адресою: м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області вул.. Островського, 64 протягом п'яти років до дня смерті спадкодавця В задоволенні позовних вимог позивачки про визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]В, який помер 15.07.2015 року, на квартиру за адресою: [ADDRESS] суд вважає за можливе відмовити виходячи з наступного. Постановою державного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу від 21 січня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка [PERSON] в зв`язку з тим, що на день смерті її чоловіка залишилось спадкове майно, яке складається з квартири за адресою: м. Верхівцеве, вул. Свердлова, 3а/37 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, власницею якої на даний час є померла [PERSON]. Задовольняючи вищезазначені позовні вимоги судом усунені перешкоди, які існували для відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину. Видача свідоцтв про право на спадщину відповідно до Положення про вчинення нотаріальних дій відноситься до компетенції нотаріуса. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.06.2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які при йняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. В постанові нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці не зазначено, що видача такого свідоцтва є неможливою через відсутність правоустановлюючих документів, що посвідчують право власності на майно. Таким чином дані позовні вимоги є передчасними та задоволенню не підлягають, так як існує інший позасудовий порядок оформлення спадкових прав. Так як позовні вимоги позивачки задоволені частково, суд вважає, що понесені нею судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК підлягають задоволенню за рахунок відповідача також частково. Та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 551 грн., 20 коп., на відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial