Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області\~ надійшла цивільна справа за позовом\~ [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що у лютому 2012 року позивач звернулася до відповідача з метою отримання зарплатної платіжної картки підписавши при цьому анкету-заяву, вказану заяву позивач сприймала як згоду на надання дозволу на обробку персональних даних та при цьому вона не виявляла бажання на отримання кредиту договору. Зазначена анкета-заява не містить відомостей про отримання позивачем кредиту чи відкриття кредитного рахунку, а також не зазначено вид карткового рахунку. \~ \~ \~ \~Також, у анкеті-заяві від 17.02.2012 відсутні істотні умови кредитного договору, а саме: предмет, ціна, дата видачі кредиту чи його частини, не надано письмової інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту, дані про відкриття банківського рахунку, позивач вважає, що договір з відповідачем є неукладеним внаслідок недосягнення згоди щодо його істотних умов. \~ \~ \~ \~У звязку з зазначеним, позивач звернулася до суду з даним позовом і просила встановити факт відсутності у анкеті-заяві від 17.02.2012 істотних умов кредитного договору, а також встановити факт, що кредитний договір від 17.02.2012 є неукладеним. В подальшому позивач неодноразово уточняла позовні вимоги без зміни попередніх вимог, востаннє 01.02.2018, відтак виклавши позовні вимоги у наступній редакції, просила визнати недійсним договір від 17.02.2012. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, зазначила, що договір з відповідачем не містить істотних умов, під час укладення договору її ввели в оману, анкета-заява не містить даних про те, що це кредитний договір, вказано, що це банківські послуги, та порушено вимоги ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також в ході розгляду справи позивач зазначала, що отримала банківську картку у період роботи у Тульчинській ЦРЛ з Умовами і правилами надання банківських послуг не ознайомлювалася, факт їх підписання, заперечила. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, а також надав відзив на позовну заяву згідно якого, просив відмовити у позові, оскільки позивач підписала кредитний договір та на протязі тривалого часу виконувала його умови. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд встановив, що згідно анкети-заяви від 17.02.2012, позивач погодилася, що дана заява разом з пам'яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, з умовами якого вона ознайомилася. Крім того, підписавши вказану анкету-заяву позивач взяла на себе зобовязання щодо виконання умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з змінами до них на сайті відповідача за URL-адресою: www.privatbank.ua (а.с. 112 113). Згідно довідок від 16.11.2018, виданих ПАТ КБ «ПриватБанк», 17.02.2012 позивачу відкрито картковий рахунок № 5211537411289130, за період користування послугами банку останній видано платіжні картки: № 5211537411289130 від 17.02.2012 строком дії 01/16; 5211537412578721 від 07.07.2012 строком дії 01/16; №518742315396378 від 14.07.2014 строком дії 08/17. Також, 14.07.2014 [PERSON] встановлено кредитний ліміт у сумі 8000 грн. (а.с. 206 207). Крім того, факт видачі відповідачем платіжних карток позивачеві підтверджується фотозображеннями з бази даних ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 208 209). Також, 21.08.2013 позивач надала ПАТ КБ «ПриватБанк» відомості про зміну персональних даних, вказавши, що здійснює трудову діяльність у КП «Тульчинський РЦ медико-санітарної медицини» на посаді юрисконсульта з щомісячною заробітною платою 1500 грн. (а.с. 114). Відповідно до довідки № 62-01-11 від 31.10.2018, виданої Тульчинською ЦРЛ, позивач у період з 01.02.2012 12.10.2012 працювала на посаді юрисконсульта та отримувала заробітну плату, яка перераховувалася на платіжну картку за № 6762468304297744 (а.с. 210). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2017, яка набула законної сили 09.11.2017, постановленою в ході розгляду апеляційної скарги на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.02.2017 у справі № 148/2229/16-ц, встановлено, що [PERSON] на підставі анкети-заяви від 17.02.2012 видано кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом в розмірі 0,00 грн. В подальшому, 14.07.2014 перевипущено кредитну картку та активовано картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт в розмірі 8000 грн. та [PERSON] знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами (а.с. 119 122). У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначені обставини також підтверджуються випискою по картковому рахунку на імя [PERSON] (а.с. 183 188) та анкетою-заявою від 14.07.2014 (а.с. 182). Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною другою статті 215 ЦК України, визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 203 ЦК України, визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства закріплено у ст. 3 ЦК України. Статтею 627 ЦК України, передбачено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Частиною першою статті 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. На підставі статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно частин першої, другої статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06.09.2017 по справі № 6-2071цс16. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів», застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова\~позиція висловлена\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~02.12.2015\~за №\~6-1341цс15,\~а також\~Верховним Судом\~у постановах\~№ 308/1659/16-ц\~від 21.02.2018,\~№ \~591/3625/16-ц\~ від\~ 12.04.2018,\~ №\~314/2367/15-ц\~ від\~ 18.07.2018, №192/2669/16-ц від 03.09.2018. Крім того, у постанові № 344/3834/16-ц від 28.11.2018 Верховний Суд вказав, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим, суд обґрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що на момент укладення кредитного договору, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, позивач на протязі тривалого часу, а саме з 17.02.2012 користувалася банківськими послугами, що надаються відповідачем, отримувала платіжні картки, надавала та змінювала персональні дані про себе, двічі підписувала анкети-заяви про ознайомлення з Умовами і правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, а відтак була обізнана про умовами укладеного між нею і позивачем договору, в подальшому 14.07.2014 [PERSON] отримала у користування кредитний ліміт, користувалася наданими коштами, шляхом витрати їх на власні потреби, а також погашала заборгованість, що підтверджується випискою з карткового рахунку, що в свою чергу спростовує посилання останньої на неотримання будь-яких карток, крім зарплатної платіжної картки та відсутність волевиявлення на отримання кредиту. Твердження позивача про необізнаність умов та правил надання кредитних послуг, недосягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору, та переконання у їхній несправедливості виникли після звернення банку про стягнення кредитної заборгованості з неї та винесення судом відповідного рішення на користь банку. Також, в ході розгляду справи позивачем не надано суду доказів існування несправедливих умов в укладеному з відповідачем кредитному договорі, порушення відповідачем порядку надання їй як споживачеві інформації про умови кредитування чи введення її будь-яким чином в оману, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed