Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~Заступник військового прокурора Луцького гарнізону звернувся в суд в інтересах держави в особі [INFO] (військова частина [NUMBER] ) з позовом до [PERSON] , [PERSON] про виселення із службового житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що балансі Луцького прикордонного загону ДПС України знаходиться житлове приміщення загальною площею 23,7 кв.м., яке складається з однієї кімнати в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . На підставі ордера №69 від 24 листопада 1997 року вищевказане житлове приміщення надано в якості службового житла колишньому військовослужбовцю [INFO] [PERSON] зі складом сім`ї три людини, яке рахується за ним по теперішній час. Однак, відповідач [PERSON] на даний час звільнений з військової служби у запас та у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном не перебуває. Вказано, що службові житлові приміщення надаються на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу ДПС за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України. Особа, яка звільнена з військової служби в запас або у відставку і має вислугу менше 20 років, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають. Відповідач [PERSON] не сплачує комунальні та інші платежі, пов`язані з утриманням кімнати в гуртожитку, чим порушує вимоги чинного законодавства та завдає шкоди економічним інтересам держави. З огляду на наведене, просить виселити [PERSON] з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення зі службового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Заступник військового прокурора Луцького гарнізону Гончар Б.С. в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України Негодюк Т.М. в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 грудня 2008 року вбачається, що право власності на гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , належить державі Україна в особі Державної прикордонної служби України. Згідно довідки ДПС України військова частина [NUMBER] від 16 червня 2016 року гуртожиток за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі Луцького прикордонного загону за інвентарним номером 101320001, що також підтверджується інвентарною карткою №113 обліку основних засобів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні. Ордером на жиле приміщення № 69 від 14 листопада 1997 року, виданого на підставі рішення житлової комісії військової частини [NUMBER] та протоколу №7 від 12 листопада 1997 року, за відповідачем [PERSON] закріплено службове житло, а саме: кімнату № [NUMBER] в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до копії трудової книжки відповідача [PERSON] 31 липня 2000 року звільнено в запас ЗС України. Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно вимог ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців (стаття 125 ЖК України). Разом з тим, як зазначено в абзаці 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Аналогічні приписи закріплені в п. 1.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, згідно з яким забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом надання службових жилих приміщень військовослужбовцям та, серед іншого, надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, які перебувають на квартирному обліку за останнім місцем проходження військової служби. Згідно з п. 3.17 цієї Інструкції, військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени їх сімей зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання жилого приміщення для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-115цс13 предметом якої було виселення військовослужбовця із службового приміщення сформулював правову позицію від 13.11.2013 року, згідно з якою роз`яснив, що в цій категорії справ судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка виселення в контексті пропорційності застосування такого закону. Перед відповідачем [PERSON] , як військовослужбовцем держава виконала свій обов`язок, передбачений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та забезпечила останнього житловим приміщенням для постійного проживання, під час проходження служби. Обов`язок забезпечення іншим житловим приміщенням зберігається виключно у випадку переміщення для проходження служби в іншу місцевість і виключно на час проходження служби. Із припиненням військової служби в держави припиняється цей обов`язок, що виключає можливість застосування ст. 125 ЖК України під час розгляду спору про виселення без надання іншого житла. Будь-яких інших обставин про неможливість виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення в судовому засіданні не встановлено. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1600 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією. На підставі ст. ст. ст. ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України,

Outcome: approved