Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровська область, на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], та їх донькам: [PERSON] (дійсне прізвище - [PERSON]) [PERSON], [PERSON] (дійсне прізвище - [PERSON]) [PERSON]. Частки співвласників не виділені. Квартира належить вказаним особам на підставі свідоцтва про право власності на житло №С-497 від 12.03.1996 року (а.с.7), набута ними у власність в порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та згідно з технічним паспортом (а.с.8-9) розташована на 9 поверсі 9 поверхового будинку, має загальну площу 62,4 кв.м., житлову площу 41,1 кв.м., складається з 3-х кімнат житловою площею 12,8 кв.м., 18,0 кв.м., 10,3 кв.м. відповідно, кухні - 8,8 кв.м., ванної кімнати - 2,3 кв.м., вбиральні - 1,2 кв.м., вбудованої шафи - 1,1 кв.м., коридору - 5,2 кв.м. Співвласник квартири [PERSON] значиться зареєстрованим та проживає в квартирі з 21.10.1983 року та по теперішній час, що підтверджується відповідними відмітками в його паспорті та визнано сторонами в ході розгляду справи. Співвласник квартири [PERSON] померла 01.03.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 01.03.2016 року (а.с.55). Дослідженням копії нотаріальної справи №880/2016 (номер у Спадковому реєстрі 59373281) слідує, що після її смерті права на прийняття належного їй за життя майна шляхом подання відповідних заяв у встановленому законом порядку 16.08.2016 року заявили її мати [PERSON] та чоловік - [PERSON] В свою чергу, батько спадкодавиці - [PERSON] відмовився від своєї частки у спадщині на користь її сина [PERSON], [INFO], піклувальником якого є [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №577 від 21.12.2016 року (а.с.83-120). Станом на момент ухвалення рішення право власності на належну їй за життя частку в квартирі не переоформлено за спадкоємцями. Однак, виходячи з того, що спір у справі не стосується спадкових відносин після смерті [PERSON], суд не надає їм оцінку, у зв'язку з чим вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства. Інший співвласник - [PERSON] з 24.09.2015 року та станом на момент розгляду справи значиться зареєстрованою за адресою: [INFO], однак фактично постійно проживає за адресою: [ADDRESS], що підтвердили в судовому засіданні вона, відповідач [PERSON] та не оспорювала представник позивача. Співвласник квартири [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» у зв'язку з укладенням шлюбу з [PERSON], зареєстрованим 09.08.2013 року Службою реєстрації актів цивільного стану м. Шмарьє при Йелшах, Республіка Словенія, що підтверджується Витягом з реєстру укладення шлюбів № MR/2013 в офіційно засвідченому перекладі на українську мову (а.с.6). Відповідно до акту з місця проживання від 01.07.2016 року та відповідних відміток в паспорті на ім'я [PERSON] (а.с.4-5, 19), позивач [PERSON] зареєстрована в квартирі за адресою: [INFO] з 29.06.1998 року, але фактично не проживає в ній з грудня 2011 року у зв'язку з переїздом на постійне місце проживання до Республіки Словенія; син [PERSON] - [PERSON] з 29.05.2016 року знаходиться з матір'ю за кордоном та в квартирі не проживає. Факт переїзду малолітнього [PERSON] до матері до Республіки Словенія також підтверджується довідкою з КЗШ №122 Криворізької міської ради від 01.08.2017 року за №603 і не оспорювався представником позивача в судовому засіданні (а.с.46). Як вказувала представник позивача [PERSON], підставою для її звернення до суду з позовом в інтересах [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], стало чинення їм перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS], у зв'язку з наявними між ними ускладненими міжособистісними стосунками. У зв'язку з цим представник просить визначити порядок користування житловим приміщенням між співвласниками в заявленому нею порядку, аби її довірителі мали можливість безперешкодно користуватись квартирою в межах частки, що на них припадає в моменти повернення на територію України з-за кордону, де вони проживають дотепер. Надаючи оцінки обґрунтованості пред'явлених вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути реальним, дійсним та існувати на момент її звернення до суду. При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У зв'язку з цим важливим є з'ясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] переслідувала за мету захист житлових прав [PERSON] та її сина, реалізація яких є паралельною із захистом права власності на квартиру, яка перебуває у спільній сумісній власності декількох співвласників. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до положень ст.ст.16, 3863, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права. Пред'явлення вимог про визначення порядку користування житловим приміщенням визначають гарант на підставі судового рішення реалізації прав співвласників на користування житлом, у зв'язку з чим ключовими в цьому випадку є наявність суперечностей у користуванні житлом та на підставі якого права їм належить житло. В рамках вирішення спору, який виник між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], спірне житло належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У випадку, якщо майно перебуває у власності громадян, вирішення порядку користування ним відбувається з урахуванням приписів ст.ст.358, 360, 369, 370 ЦК України. Відповідно до ст.358 ЦПК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ст.179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року (із змінами та доповненнями, далі за текстом - Правила). Як слідує з п.13 Правил, спори, що виникають під час користування приміщеннями квартир, житлових будинків, розв'язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку. Аналіз вказаних норм в їх сукупності свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. В ході судового розгляду встановлено, що фактично в квартирі №[ADDRESS]постійно проживають її співвласники [PERSON] та [PERSON], неповнолітній [PERSON] - син [PERSON], піклувальником якого є [PERSON]; інший співвласник [PERSON] проживає за кордоном тривалий час, де створила власну сім'ю, що також підтвердила її представник [PERSON] Співвласник [PERSON] померла, право власності на належну їй за життя частку в квартирі ніхто зі спадкоємців не оформив. Присутні в судовому засіданні відповідачі вказували на відсутність між сторонами спору з приводу користування житловим приміщенням, що виключає доцільність визначення порядку користування ним за судовим рішенням, оскільки позивач та її син проживають за кордоном, зв'язок з ними не підтримують, в моменти їх перебування на території України жодних перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинив. Суд приймає до уваги такі доводи відповідачів, оскільки представником позивача не надано жодних доказів в підтвердження дійсності чинення ними перешкод [PERSON] та її синові в користуванні квартирою. Поміж іншим, присутня в судовому засіданні представник позивача [PERSON] не заперечувала той факт, що до 2016 року син позивача - [PERSON] проживав в [ADDRESS], а в подальшому переїхав за кордон до матері. При цьому, представником не надано доказів, які б свідчили про те, що переїзд як [PERSON], так і її сина за кордон був спровокований неправомірними діями відповідачів. Посилання представника позивача на виникнення між сторонами міжособистісних конфліктів, наявність неприязних стосунків як на підставу для визначення порядку користування житловим приміщенням у випадку повернення [PERSON] до України з метою забезпечення їй можливості проживання в квартирі є свідченням заявлення вимог на майбутнє аби усунути загрозу його порушення, в той час як цивільне судочинство здійснюється шляхом захисту прав від дійсних порушень, а не на майбутнє. Крім того, хоча відповідачі в судовому засіданні й не заперечували виникнення між ними та [PERSON] конфліктів, однак вони виникали лише на ґрунті побутових питань і не призводили до обмеження ні його прав, ні прав [PERSON] як співвласника. Доказів зворотного представником позивача в обґрунтування доведеності пред'явлених вимог суду не надано. Позаяк, в ході судового розгляду відповідач [PERSON] вказувала, що на даний момент в кімнаті площею 10.3 кв.м., яку представник позивача просить виділити в користування [PERSON] та її сина, проживає племінник позивача - неповнолітній [PERSON], піклувальником якого є [PERSON], оскільки право на користування квартирою за ним закріплене на підставі рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради №577 від 21.12.2016 року. Присутня в судовому засіданні представник позивача [PERSON] вказувала на наявність між ним та [PERSON] усної домовленості з приводу користування цією кімнатою та відсутність порушень її прав фактом проживання в кімнаті племінника. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність між співвласниками спору з приводу користування квартирою [ADDRESS] Дніпропетровська область, наявність домовленості стосовно користування кімнатою, яку позивача просить суд їй виділити в користування, недоведеність дійсності порушення її прав відповідача та фактичне заявлення вимог на майбутнє, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим пронесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed