Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

До суду надійшла заява головного лікаря Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1 про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. В судовому засіданні представник лікарні, підтримавши заяву, пояснив, що [PERSON] страждає на маячний розлад, внаслідок чого вона виявляє небезпеку для оточуючих (агресивна до матері та тітки). Під час обстеження [PERSON] усвідомленої згоди на госпіталізацію в психіатричний стаціонар не дала, будучи некритичною до власного стану. 27.05.2015 р. [PERSON] оглянута черговим лікарем, а 28.05.2015 р. комісією лікарів-психіатрів ХОПЛ № 1, яка підтвердила обґрунтованість рішення про необхідність госпіталізації хворої та її лікування в умовах стаціонару. Ствердив, що до інших осіб [PERSON] агресії не виявляла, обєктивні відомості про поведінку [PERSON] відомі лише зі слів її матері та тітки. [PERSON] в судовому засіданні відмовилася від запропонованої госпіталізації в ХОПЛ № 1. Ствердила, що її мати [PERSON] з 1998 р. постійно проживала в Італії, приїжджаючи приблизно раз на рік приблизно на місяць. 28.12.2014 р. мати повернулась з Італії на більш тривалий час, поселилась у квартирі, у якій [PERSON] проживала разом із сином, після чого між [PERSON] та матірю почались конфлікти. Ствердила, що між нею і матірю триває побутовий конфлікт майнового характеру. Мати неодноразово намагалась помістити її у психіатричну лікарню, востаннє у квітні 2015 р.. З того часу [PERSON] намагалась уникати спілкування із матірю та конфліктів із нею. 27.05.2015 р. мати разом із тіткою вживали алкогольні напої, а коли вона прийшла до дому, почали провокувати її погрозами та повчаннями, намагались її звязати, побили. Після того, як [PERSON] викликала міліцію, її мати викликала швидку допомогу. Ствердила, що проходить примусове амбулаторне лікування за рішенням Хмельницького міськрайонного суду. Підстав для примусового лікування в умовах стаціонару не вбачає. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з аналогічних мотивів. Прокурор проти задоволення заяви заперечив. Вважає відсутніми підстави для примусової госпіталізації, дані щодо поведінки [PERSON] такими, що ґрунтуються виключно на упереджених твердженнях її матері в силу сімейного конфлікту. Враховуючи, що [PERSON] отримує амбулаторне лікування, вважає можливим за потреби змінити використовувані препарати чи метод лікування. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] ствердила, що є матірю [PERSON]. Коли [PERSON] виповнилось 16 років, [PERSON] поїхала на заробітки в Італію, повернувшись лише в кінці 2014 р.. Ствердила, що у квітні травні 2015 р. [PERSON] часто поводила себе агресивно відносно неї у відповідь на зауваження побутового характеру, надавала можливість опікуватись онуком лише тоді, коли це було потрібно самій [PERSON]. 27.05.2015 р. [PERSON] своїми зауваженнями порушила звичний режим дня [PERSON], спонукавши її раніше поїхати на амбулаторне лікування об 11:00, а не о 14:00 год., як це звикла робити [PERSON]. [PERSON] повернулась додому близько 13:30, коли у неї гостювала сестра [PERSON]. [PERSON] зустріла [PERSON] зауваженнями, чому та не вітається. У відповідь [PERSON] у грубій формі порадила їй виховувати інших людей. Між ними почалася бійка. [PERSON] кинулась на допомогу [PERSON] і разом вони подолали опір [PERSON]. Після того, як вони перестали тримати [PERSON], остання взяла телефон та викликала міліцію, а [PERSON] у відповідь викликала швидку допомогу. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] ствердила, що вона є тіткою [PERSON]. 27.05.2015 р. [PERSON] прийшла в гості до своєї сестри [PERSON]. Через деякий час додому повернулась [PERSON], яка не привіталась із нею. На її зауваження щодо своєї поведінки відреагувала обурливо, а проходячи повз неї по вузькому коридору, умисно штовхнула її плечем. Після цього між ними почалася бійка. Разом із сестрою [PERSON] [PERSON] скрутили [PERSON]. Коли [PERSON] відпустили, остання викликала міліцію, а [PERSON] зателефонувала по місцю проходження [PERSON] амбулаторного психіатричного лікування, взнала, що та вийшла в знервованому стані та викликала швидку допомогу. Покликається на погану поведінку [PERSON], яка ніде не працює, о 13:00 її ліжко не було застеленим, не відвідувала похорони членів родини тощо. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали заяви, суд встановив наступне. [PERSON] проходить примусове амбулаторне лікування від маячного розладу, що підтверджується, зокрема, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р.. Заявником психічне захворювання [PERSON] станом на дату огляду діагностовано як маячний розлад, що підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів від 28.05.2015 р.. Представник заявника покликається на тяжкість даного психічного розладу, оскільки він впливає на здатність [PERSON] адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність. Згідно із ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу», тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Однак, з матеріалів справи такі обставини не вбачаються. Натомість, з висновку комісії лікарів-психіатрів вбачається, що на момент огляду [PERSON] є притомна, орієнтована усебічно, в мовний контакт вступає, на запитання відповідає по суті, мислення за темпом звичайне, послідовне, події власного життя викладає хронологічно, послідовно; на момент огляду ідей, які б досягали ступеню маячення не висловлює, галюцинацій, суїцідальних думок не виявляє. Не заперечує, що у неї періодично відбуваються бійки з матірю, але зачинщиком називає матір. В судовому засіданні представник лікарні визнав, що [PERSON] не виявляла жодної небезпеки до себе чи оточуючих під час перебування в ХОПЛ №1, всі відомості про агресивність поведінки отримані виключно зі слів матері та тітки [PERSON]. При цьому, прояви агресії відносно матері представник лікарні не вважає наслідком психічного захворювання, оскільки така агресія, за наявності, могла бути обумовлена іншими чинниками. З матеріалів справи вбачається та [PERSON] не заперечуються прояви агресії з її сторони щодо матері [PERSON], які, водночас, носять взаємний характер, що підтверджується показами свідка [PERSON], [PERSON]. Суть ідей [PERSON], які розцінюються, зокрема, матірю, як маячні, зводяться до небажання [PERSON] врахувати думку матері щодо побутових питань, намагання вирішувати питання свого життя та життя своєї дитини на власний розсуд, який не характеризується девіантністю. Показами свідка [PERSON], поясненнями [PERSON] підтверджується також намагання [PERSON] спонукати [PERSON] до певної зміни поведінки у побуті, суперечки щодо розмежування функцій матері та бабці у вихованні сина / онука, намагання [PERSON] після тривалої відсутності в Україні знайти своє місце в сімї [PERSON]. В світлі наведеного, оскільки причина спірних ситуацій дійсно мала місце, а [PERSON] реагувала на цю причину у спосіб, обумовлений мірою її знань, виховання та досвіду, суд вважає недоведеною обумовленість зазначеної поведінки [PERSON] психічним захворюванням. Належних обґрунтувань щодо обумовленості агресії [PERSON] відносно матері саме цим психічним захворюванням за даних обставин, навіть якщо наявне психічне захворювання могло мати на це певний вплив (як-от подразливість, неврівноваженість), суду надано не було. Пояснення в судовому засіданні [PERSON] надавались послідовно, із обґрунтуванням причин її поведінки обєктивною обстановкою, сприйнятою нею в міру свого розуміння. При цьому, посилання на обставини, які мали місце до 29.04.2015 р. до уваги не приймаються, оскільки вони не служать безпосередньою причиною для даного поступлення і їм вже була надана оцінка судовим рішенням від 29.04.2015 р. у справі №689/903/15-ц. Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, лише якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Не заперечуючи висновку фахівців психіатрів щодо наявності у [PERSON] психічного захворювання та необхідності лікування, в світлі наведеного, суд не знаходить підстав для її лікування саме у примусовому порядку при тому, що [PERSON] регулярно отримувала консультації психіатрів, усвідомлює потребу у лікуванні та володіє інформацією щодо необхідних, на її думку препаратів. Заперечень щодо надання їй амбулаторної психіатричної допомоги [PERSON] не висловлювала та фактично отримує її на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 02.03.2015 р. у справі №686/3764/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 08.04.2015 р., яким було вирішено надати [PERSON] амбулаторну психіатричну допомогу в примусовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обовязковими до виконання.

Outcome: dismissed