Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

До Фрунзенського районного суду м. Харкова звернувся представник Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» із позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно із відповідачів різниці заборгованості за кредитним договором, з урахуванням рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.03.2011 року у справі №2/2884/11, а саме: - заборгованості по відсотках (різниця) 20589,73 дол. США (що за курсом НБУ станом на 20.04.2016 року складає 523874,34 грн.; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 113901,52 грн. Разом сума заборгованості становить 637775,86 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до кредитного договору №414 від 14.12.2006 року позивач надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в сумі 54100,00 дол. США зі строком користування до 14.12.2026 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого поручитель солідарно відповідає перед позивачем за виконання позичальником умов кредитного договору. 22.03.2011 року Фрунзенським районним судом м. Харкова ухвалено рішення по цивільній справі №2/2884/11 про стягнення із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 582657,46 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 405590,06 грн; заборгованості за процентами - 133778,98 грн.; штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору - 43288,42 грн. Проте заборгованість за рішенням суду не сплачена, а згідно умов договору триває нарахування процентів на суму боргу та штрафних санкцій за невиконання умов договору. Зважаючи на несвоєчасне виконання умов кредитного договору, позивач змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду за стягненням різниці заборгованості за кредитним договором, з урахуванням рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.03.2011 року у справі №2/2884/11. Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Алфьорової Т.В. від 17.08.2016 року було відкрито позовне провадження у справі та призначено попереднє судове засідання. На підставі розпорядження керівника апарату Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.09.2016 року вищевказану позовну заяву було передано в провадження судді Горпинич О.В. Ухвалою суду від 21.09.2016 року цивільну справу було прийнято в провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні. Заочним рішенням суду від 30.12.2016 року позовні вимоги позивача були задоволені, стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №414 від 14.12.2006 року в розмірі 637775,86 грн. та судовий збір у розмірі 4783,32 грн. 18.06.2020 року від представника [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення суду від 30.12.2016 року. Ухвалою суду від 30.11.2020 року вищевказане рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судове засідання. Ухвалою суду від 24.12.2020 року було замінено первісного позивача ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус». В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, вказуючи на те, що грошове зобов`язання за кредитним договором не було виконано у повному обсязі, у зв`язку із чим умови його продовжують діяти, а тому відсотки за користування кредитом продовжують нараховуватись. Крім того, вказував, що через неповне виконання рішення суду від 2011 року, позивач має право на відшкодування збитків, передбачених ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні, представник [PERSON] - адвокат Мордак І.С. категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх неправомірність та необґрунтованість. Наголошувала, що на підставі рішення суду від 2011 року було реалізовано предмет іпотеки - квартиру [PERSON] , яку вона передала банку як вид забезпечення виконання нею грошового зобов`язання за кредитним договором №414. Суд заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. За ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України). За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу). Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України визначено випадки, у яких сторона звільняється від доказування обставин, на які посилається. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено наступне. 14.12.2006 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк та [PERSON] був укладений кредитний договір №414, згідно якого банком було передано у користування позичальнику грошові кошти у сумі 54 100,00 дол. США терміном до 14.12.2026 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого поручитель солідарно відповідає перед позивачем за виконання позичальником умов кредитного договору. У зв`язку зі змінами у діючому законодавстві, Відкрите акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочена назва - ПАТ «ВіЕйБі Банк») та 18.05.2010 року зареєстровано зміни у найменуванні юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців. Крім того, в забезпечення виконання умов кредитного договору №414 від 14.12.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір від 27.07.2006 року №2658. Предметом іпотеки являє собою: двокімнатна квартира [ADDRESS] . В результаті неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору, представник банку звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова із відповідним позовом. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.03.2011 року по цивільній справі №2/2884/11 стягнуто із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» суму заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 582657,46 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 405590,06 грн; заборгованості за процентами - 133778,98 грн.; штрафу за неналежне виконання умов кредитного договору - 43288,42 грн. Рішення набрало законної сили 28.10.2011 року. Постановою державного виконавця Фрунзенського відділу ДВС ХМУЮ на підставі зазначеного рішення суду було відкрито виконавче провадження №33601557, в рамках якого було звернуто стягнення на предмет іпотеки, про що свідчить постанова про звільнення майна боржника з-під арешту від 21.11.2012 року. Враховуючи той факт, що отриманих коштів від реалізації вказаного нерухомого майна не вистачило для повного погашення заборгованості за рішенням суду від 22.03.2011 року, представник позивача звернувся 15.07.2016 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова із новим позовом, в якому просить стягнути із відповідачів різниці заборгованості за кредитним договором, з урахуванням рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.03.2011 року у справі №2/2884/11, а саме: - заборгованості по відсотках (різниця) 20589,73 дол. США (що за курсом НБУ станом на 20.04.2016 року складає 523874,34 грн.; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 113901,52 грн. Разом сума заборгованості становить 637775,86 грн. Викладене свідчить про те, що позивач, звернувшись в 2011 році до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафу за порушення умов договору, задовольнив свої вимоги у спосіб звернення стягнення на іпотечне майно. Відтак, такими діями, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Наявність заочного судового рішення, яке набрало законної сили та яким вже стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість на користь банку за вказаним вище кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, достеменно свідчить про те, що позивач в даному випадку намагається застосувати подвійне стягнення відносно відповідачів за порушення одного й того ж самого цивільного зобов`язання. Це суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, якою встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Позивачем безпідставно нараховано відсотки в сумі 523874,34 грн. на залишок заборгованості за основою сумою кредиту та штрафу в сумі 113901,52 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, оскільки, як вже зазначалося вище, наявне судове рішення, яке набрало законної сили, котрим вже вирішено питання про стягнення із позичальника заборгованості за відповідним кредитним договором, а тому позивачем протиправно продовжувалось нараховування процентів за користування кредитом та пеню. Так, у своїй Постанові від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду чітко висловила наступну свою правову позицію, яка повинна враховуватися усіма судами, а саме: у випадку реалізації кредитором права вимоги на дострокове повернення кредиту (шляхом подання позову або направлення відповідної вимоги), право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором проценти - припиняється. Тобто, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Викладене вкотре підтверджує як обставину безпідставного нарахування банком процентів та шрафу за кредитним договором №414 від 14.12.2006 року. Заявлений позов до відповідачів про стягнення заборгованості не ґрунтується на вимогах норм матеріального права, заявлені позовні вимоги та підстави позову жодним чином не обґрунтовані та взагалі не підкріплені будь-якими належними і допустимими доказами, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню через їх необґрунтованість та суперечливість нормам матеріального права про що зазначено вище. Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд також вважає за необхідне зазначити наступне: За змістом Рішення Конституційного Суду від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 № 15рп/2011 Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно браку єзнань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного родавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. У постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 Велика Палата ВС роз`яснила, що відповідно до ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. Посилання представника позивача на те, що в кредитному договорі із [PERSON] зазначалось умова про те, що «договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором», висновку не спростовує та про відсутність в договорі погодженого сторонами строку його дії, оскільки це є вказівкою на подію яка має настати обов`язково в майбутньому, що має відношення ближче до терміну дії договору ніж до його строку. Крім того, така умова договору не відповідає вимогам абзацу другого статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , в якому строк дії договору визначено обов`язковою істотною умовою договору про надання фінансових послуг. Згідно з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18) наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та штрафу за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. Таким чином, суд погоджується з доводами сторони відповідача у тій частині, що після штраф та проценти були нараховані ПАТ «ВіЕйБі Багк» неправомірно. Одночасно із чим, суд вважає за необхідне зазначити, що у своїх доводах представник позивача вказував на наявність у банку права на підставі статті 625 ЦК України, пред`являти позов про відшкодування збитків, у разі неповного або несвоєчасного виконання позичальником свого обов`язку із повернення грошових коштів. Так, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Всупереч вказаній нормі, позивачем не висунуто жодних вимог про стягнення із відповідачів індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, втім висунуто вимоги про стягнення процентів за користування кредитом та штрафу за несвоєчасне його погашення, що в свою сергу не відповідає умовам ст. 625 ЦК України.

Outcome: dismissed