Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь Головного управління Держпродспоживслужби у порядку зворотної вимоги (регресу) на користь Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області матеріальну шкоду, завдану виплатою [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 152 832,96 гривень; стягнути з відповідача на користь Запорізької обласної прокуратури судовий збір в розмірі 2292,49 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Запорізького апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі 331/8323/17 частково задоволено позов [PERSON] , визнано таким, що не відповідає закону, та скасовано наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області (далі - Головне управління) про її звільнення від 23.11.2017 № 199-К та останню поновлено на посаді начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, стягнуто з Головного управління на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 152 832,96 грн з наступним вирахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Постановою Верховного Суду від 25.11.2020 року вказане рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. В частині стягнення на користь [PERSON] 152 832,96 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу рішення суду від 12.02.2019 № 331/8323/17 виконано в березні 2021 року. Наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про звільнення [PERSON] від 23.11.2017 № 199-К підписано начальником Головного управління Шершневим В.П. У свою чергу, судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 331/8323/17 встановлено, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням вимог ст. 40 КЗпП, що й стало підставою для визнання відповідного наказу Головного управління протиправним та його скасування. У зв`язку з цим, Головне управління має право зворотної вимоги (регресу) до [PERSON] у розмірі виплаченої на виконання рішень суду від 12.02.2019 року № 331/8323/17 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 152 832,96 грн. Звільнення останнього з роботи не звільняє його від матеріальної відповідальності перед позивачем. З інформації Головного управління від 14.06.2021 року № 12-13-13/3583 відповідним органом заходи щодо стягнення в судовому порядку з винної у їх спричиненні особи (у порядку регресу) не вживались, відповідного позову не подано. У даній справі наявність інтересів держави полягає у невідшкодуванні винною особою збитків, завданих виплатами [PERSON] за час вимушеного прогулу середнього заробітку в сумі 152832,96 грн, оскільки фінансове забезпечення органів Держпродспоживслужби здійснюється за рахунок державного бюджету України. Таким чином, невідшкодування вказаних коштів завдає шкоди державному бюджету, що є порушенням інтересів держави, та є підставою для органів прокуратури представляти інтереси держави в суді. Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 25 серпня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження на 27 вересня 2021 року. В судовому засіданні 27 вересня 2021 року на підставі заяви відповідача [PERSON] суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 02 листопада 2021 року. В судовому засіданні 02 листопада 2021 року на підставі заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Чмут С.В. суд на місці ухвалив відкласти розгляд справи на 23 листопада 2021 року. 22.11.2021 року до суду від адвоката Чмут С.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці за межами України. Відзив відповідачем не подано, інших заяв та клопотань по справі від учасників справи до суду не надходило. В судове засідання відповідач і його представник не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Вирішуючи наслідки неявки в судове засідання відповідача і його представника, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи лише у межах строків, встановлених ЦПК України. Слід враховувати, що ця справа розглядається у порядку спрощеного провадження, і суд вже двічі відклав розгляд справи за клопотанням відповідача і його представника для надання можливості прийняти на участь у розгляді справи. Також, суд звертає увагу, що судове засідання 27.09.2021 року відкладено за клопотанням відповідача, який зазначив, що хворіє, але доказів цього суду так і не надав. Крім того, в судове засідання 23.11.2021 року відповідач [PERSON] особисто не з`явився, клопотань про відкладення справи не подавав і не повідомив суду про причини своєї неявки. Відзиву у цій справі відповідачем подано не було, докази на спростування позовних вимог також не подавались. З огляду на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи та права позивача на доступ до суду, суд вважає, що заява представника від 22.11.2021 р. не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З урахуванням наведеного, беручи до увагу третю поспіль неявку відповідача в судове засідання, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без участі відповідача і його представника, на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши представника позивача та дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з частинами 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та іншими способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 136 КЗпП України, передбачено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, зокрема, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди у судовому порядку. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадку, коли: службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Аналогічне положення визначено в ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Під час розгляду справи судом встановлено, що у відповідності до копії наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 23.11.2017 № 199-К за підписом начальника Головного управління Шершнєва В.П. [PERSON] звільнено з посади начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини з 23 листопада 2017 року згідно п.3 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] був призначений на посаду начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області з 10 січня 2017 року, що підтверджується копією наказу голови Державної служби України з питань безпечностіхарчових продуктів та захисту споживачів від 06.01.2017 року №7-К. Постановою Запорізького апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі № 331/8323/17 (22-ц/807/526/19) позов [PERSON] до ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області задоволено частково, визнано таким, що не відповідає закону, та скасовано наказ про її звільнення від 23.11.2017 року № 199-К та поновлено на посаді начальника Запорізької міської державної лікарні ветеринарної медицини, стягнуто з Головного управління на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 152 832,96 грн з наступним вирахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. У своїй постанові апеляційний суд прийшов до висновку про незаконність звільнення [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 25.11.2020 року в постанову Запорізького апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі 331/8323/17 (22-ц/807/526/19) залишено без змін. Згідно інформації Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 30.04.2021 № 04-083/3987 на користь [PERSON] з ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області за виконавчим листом по справі № 331/8323/17 стягнуто 152 832,96 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 25.03.2021 року згідно меморіальних ордерів від 24.03.2021 року №№ 1,2,3 було проведено безспірне списання коштів з рахунку боржника у розмірах: 27 509,93 грн (податок з фізичних осіб), 2 292,49 грн (військовий збір), 123 030,54 грн (середній заробіток за час вимушеного прогулу), що підтверджується копіями вищевказаних меморіальних ордерів. У відповідності до копії листа Держпродспоживслужби від 15.06.2021 року №24.1-6/14363 та копії листа ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 14.06.2021 року №вих-12-13-13/3583 заходи щодо стягнення збитків у судовому порядку не вживаються, відповідного позову до суду не подано. Таким чином, на переконання суду дослідженими доказами підтверджено, що відповідач як уповноважена службова особа прийняв рішення про звільнення з посади [PERSON] з порушенням встановленого законом порядку. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, і доказів на спростування цього суду не надано. Також, наданими доказами підтверджено, що ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області за рахунок державного бюджету були виплачені грошові кошти на користь [PERSON] за вимушений прогул, тобто що безпосередньо пов`язано із незаконним звільненням і поновленням на посаді. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що, застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Суд вважає, що вина [PERSON] у незаконному звільненні також доведена, оскільки саме він приймав відповідне рішення. Також, суд вважає, що наданими доказами прокурором достатньо обґрунтовано подання даного позову і підтверджено неналежне нездійснення повноважень у цій сфері Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів Держпродспоживслужби та ГУ Держпродспоживслужби в Запорізькій області. Таким чином, суд вважає, необхідним задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду в порядку зворотної вимоги у розмірі 152832,96 гривень. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2292,49 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved