Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

До суду з позовом про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів звернулась [PERSON] посилаючись на те, що її колишній чоловік, з яким вона перебувала у шлюбі, від якого [INFO] року народилась дочка, починаючи з 1996 року самостійно не сплачував аліменти, забогованість мала постійний характер і на даний час відповідач має сплатити пеню, яка становить 8 798, 50 гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, двічи збільшила їх та просила суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини, що продовжеє навчання за період з 06.09.2013 року по 30.11.2013 року в сумі 1 055 гривень та за період з 01.2004 року по 06.2006 року- 2 205,35 гривень і за 12.2013 року -403 гривні. Відповідач та його представник в судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позову та збільшених позовних вимог, суду пояснили, що станом на день досягнення дочкою сторін повноліття ( на 30.05.2013 року) заборгованість по аліментах відсутня, а збільшення позовних вимог є безпідставним, оскільки рішення суду про стягнення з відповідача аліментів до закінчення дитиною навчання в сумі 1300 гривень законної сили не набрало і є предметом розгляду в касаційній інстанції. Представник третьої особи-відділу ДВС Фастівського МРУЮ в судовому засіданні суду пояснила, що станом на 30.05.2013 року заборгованість по аліментам на день повноліття дитини у відповідача відсутня. Згідно постанови відділу ДВС від 16.10.2013 року виконавче провадження по виконавчому листу № 2-352/ від 07.06.1996 року закінчено. Вирішення по суті даної справи представник відділу поклав на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та архівні матеріали виконавчого провадження, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась дочка - [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано -13.06.1996 року, а рішенням Фастівського міськрайонного суду від 07.06.1996 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання дитини в розмірі ? частини заробітку відповідача. Позивачка стверджує, що з моменту відкриття виконавчого провадження, тобто з червня 1996 року відповідач самостійно аліменти не сплачував, заборгованість по аліментах мала постійний характер, напротязі 17 років позивачка утримувала дитину одна, донька часто хворіла, тому позивачка вимушена була брати кредити на її лікування. Відповідач, в свою чергу, постійно працював, мав постійний доход, займався бізнесом, зростав у фінансовому плані, проте аліменти сплачував періодично, несвоєчасно та не в повному обсязі, тому, на думку позивачки, відповідач [PERSON] навмисно ухилявся від сплати аліментів. Згідно довідки-розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів з [PERSON] за період з 01.10.2010 року по 30.05.2013 року, яка була самостійно вираховувана самою позивачкою, остання вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня за зазначений період в сумі - 8 798,50 гривень. Відповідно до ст.196 СК України при винекненні заборгованості з вини особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день просрочення. Отже, законодавець зазначає, що одержувач аліментів набуває право на стягнення неустойки (пені) за наявності двох обов»язкових умов: наявна заборгованість по аліментах та вина особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти, у винекненні цієї заборгованості. При цьому в силу ч.4 ст.195 СК України та ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» розмір заборгованості по аліментам обчислюється державним виконавцем. У матеріалах виконавчого провадження за № 3482589, яке було оглянуто в судовому засіданні, на аркуші 12 міститься довідка-розрахунок заборгованості від 03.11.2011 року № 19852/03-22/7 та довідка-розрахунок заборгованості від 20.09.2012 № 14763/03-22/7 на арк.19, які за своїм змістом суперечать вимогам ст.195 СК України та не можуть слугувати доказом на підтвердження заборгованості, оскльки розмір аліментів, що підлягають до стягнення за період з 03.01.2006 по 01.10.2010 року в них обраховано, виходячи із заробітної плати по м.Фастову, хоча у вказаний період, а саме до 15.10.2010 року -відповідач [PERSON] офіційно працював, що підтверджується копією його трудової книжки (а.с.93). На підтвердження відрахувань із заробітної плати відповідачем надано оригінали квітанцій, копії яких приєднано до заперечень і містяться в матеріалах справи. 21.09.2012 року відповідач звернувся з письмовою заявою до відділу ДВС Фастівського МРУЮ (а.с.21 архівних матеріалів виконавчого провадження), в якій просить долучити до справи копії квітанцій про сплату аліментів на користь [PERSON] Враховуючи цю заяву з додатками, старший державний виконавець відділу ДВС Кузнєцова К.М. видала довідку -розрахунок заборгованості № 15469/0322/7 від 03.10.2012 року, згідно якої переплата по аліментах станом на 01.09.2012 року склала 1900 гривень. Таким чином, звинувачення відповідача у несплаті та просроченні аліментів за цей період є безпідставним, оскільки враховуючи вищевикладене рішення суду виконувалось своєчасно, повно та належним чином. 22 лютого 2013 року старшим державним виконавцем відділу ДВС було виготовлено довідку розрахунок заборгованості № 03322/3052-6, в якій зазначено, що станом на 30.12.2012 року борг по аліментах становить -10 650 гривень. При проведенні порівняльного аналізу довідки від 03.10.2012 року та від 22.02.2013 року, вбачається, що за 4 місяці 2012 року (вересень-грудень) відповідачу були нараховані аліменти в сумі -3 276 гривень (819х4 міс.), із урахуванням зазначеної в довідці від 03.10.2012 року переплати, відповідач повинен був сплати на користь [PERSON] -1376 (3 276-1900) гривень. Впродовж листопада -грудня 2012 року відповідач сплатив 2 200 гривень (згідно наданих квітанцій (а.с.40). Лише в лютому місяці 2013 року відповідача було повідомлено про існуючу заборгованість в сумі 10 650 гривень згідно довідки від 10.09.2013 року, тому враховуючи вищевикладене, суд вважає, що докази на підтвердження вини відповідача у винекненні заборгованості відсутні і особистої вини відповідача у просроченні сплати аліментів немає. Дана обставина, на думку суду, мала місце у зв»язку з помилкою, допущеною державним виконавцем, який повинен був зважити і врахувати всі об»єктивні обставини при нарахуванні боргу. При отриманні відповідачем інформації про існуючу заборгованість в сумі 10 650 гривень, він невідкладно вжив заходів щодо погашення цієї заборгованості і в березні місяці 2013 року разово сплатив на користь позивачки суму в 10 000 гривень (а.с.78). Згідно цієї ж довідки від 10.09.2013 року з січня 2012 року по травень 2013 року відповідач мав би сплати аліменти в розмірі 14 084 гривні, а фактично сплати -20 351 гривню, тобто переплата становила -6 267 гривень. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості № 03.3-22/19786-7 від 30.09.2013 року, заборгованість по сплаті аліментів станом на 30.05.2013 року (на день повноліття доньки) у відповідача відсутня. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Фастівського МРУЮ від 16.10.2013 року виконавче провадження № 3482589 про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] закінчено в зв»язку зі сплатою аліментів в повному обсязі. В силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за просрочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема у зв»язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено та не надано жодного документального доказу, що мало місце просрочення сплати аліментів і воно мало місце з вини відповідача, а тому будь-яких підстав для задоволення позову про стягнення неустойки (пені) немає. Щодо збільшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумах 1055,60 гривень, 2205,35 гривень та 403 гривні, то в судовому засіданні позивачка відмовилась від зазначених вимог, оскільки погодилась із запереченнями в цій частині із представником відповідача, тому провадження в частині позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] пені в розмірі -1055,60 гривень, 403 гривні та 2 205,35 гривень підлягає закриттю.

Outcome: dismissed