Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання втрати права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності. Позов мотивовано тим, що позивачу належить будинок, за адресою: [ADDRESS], у якому зареєстровано [PERSON], який не є членом її сім'ї і не проживає за вказаною адресою з 01.04.2015. Позивач зверталася до [PERSON] з проханнями знятися з реєстрації у належному їй будинку, на що останній відповів відмовою та з реєстрації не знявся. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, за адресою: [ADDRESS], зобов'язавши його знятися з реєстрації у вказаному будинку. Позивач у судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує і проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився і відомості про причини своєї неявки суду не повідомив хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних і доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивачу належить будинок, за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 04.02.2010 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25765713 від 02.04.2010 (а.с. 5, 6). Згідно довідки № 513 від 16.03.2016, виданої Шпиківською селищною радою Тульчинського району Вінницької області, [PERSON], [INFO], зареєстрований, за адресою: [ADDRESS], але за місцем реєстрації фактично не проживає (а.с. 7). Статтями 13, 41 Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності. Згідно ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право на захист особа здійснює на свій розсуд. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Також, згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов'язані зареєструвати місце свого проживання. Відповідач не проживає у будинку позивача починаючи з 01.04.2015. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК України, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад шість місяців, у ньому не проживає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача суму судового збору - 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved