Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] Після його смерті, відкрилась спадщина за заповітом, а саме на: незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований, за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,1000 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель; земельну ділянку площею 0,0494 га призначену для ведення особистого селянського господарства. З метою оформлення своїх спадкових справ, позивач звернулась до нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але в оформленні спадщини їй відмовлено через те, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок не зареєстровані в бюро технічної інвентаризації, а тому немає можливості перевірити факт належності даного майна померлому. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом, просить визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті батька, а саме на: незакінчений житловий будинок готовністю 72 %, який розташований, за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0494 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій вказала, що позовні вимоги підтримує і на їх задоволенні наполягає. Відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких вказали, що позовні вимоги визнають. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що: [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 14). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.07.1995, і свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 22.07.1997, [PERSON], є дочкою померлого [PERSON] (а.с. 15, 18). На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку будівництво якого не закінчено від 09.10.2003 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2003, батькові позивача належали: будинок будівництво якого не закінчено, що розташований, за адресою: [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,1000 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку; господарських будівель, земельна ділянка площею 0,0494 га призначену для ведення особистого селянського господарства (а.с. 6, 7). Згідно копії заповіту серії НАВ № 508038 від 03.09.2014, вказане майно [PERSON], заповів свої дочці - [PERSON] (а.с. 12). Для оформлення своїх спадкових прав, позивач звернулася до нотаріуса, однак постановою № 482/02-31 від 07.05.2015, винесеною приватним нотаріусом Скутельник І.А., у видачі свідоцтв про право на спадщину відмовлено, оскільки не проведена державна реєстрація права власності, яка на момент укладення договорів купівлі-продажу була обов'язковою (а.с. 13). Позивач і відповідачі спадщину після смерті батька прийняли, що підтверджується їхніми заявами, наявними у спадковій справі № 11/2015, заведеній приватним нотаріусом Скутельник І.А. (а.с. 73 - 78). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також ст. 392 ЦК України, встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вона не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку, а відтак в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується поданою позивачем заявою до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідачі по справі позов визнали і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved