Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про порядок відкритого користування спільним майном з компенсацією за його порушенням. У позові вказано, що згідно договору дарування від 1994 позивачу та [PERSON] в рівних долях належить 1/3 частина житлового будинку по [ADDRESS] . Позивач зазначає, що одним із об`єктів їхньої спільної часткової власності є квартира [ADDRESS] з характеристиками по внутрішнім обмірам, що наведені в технічному паспорті БТІ. В період 1994-2004 роки порядок користування, встановлений дарувальницею витримувався, але з 2004 року [PERSON] самовизначила свою частку квартири по зовнішнім обмірам на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 по порядку користування. Частка квартири стала її особистою приватною власністю, яку вона перепланувала з влаштуванням додаткових внутрішніх перегородок і знесенням капітальних стін. Внаслідок нелегального розподілу частка позивача зменшилась на 9,8 кв.м. і з того моменту він не має змоги користуватися відокремленою площею. Додатково [PERSON] стала здавати її в оренду і найом, як хостел. Позивач посилається на те, що його частка знаходиться в межах спільної кімнати 1-5 (техпаспорт 1994р.), до якої у нього не має доступу, що потребує відновлення вільного проходу. За період з 2013-2015рр. [PERSON] отримала неправомірну вигоду в зв`язку з передачею спільної житлової площі іншим особам, що вимагає відшкодування. Вартість будинку на базовий місяць листопад 2012р. становить 408856 грн., а 1/6 (одна шоста) - 68143 грн. Загальна площа земельної ділянки під квартирою 128,6 кв.м. Початковий розмір орендної плати за базовий місяць буде 0,35 грн. за добу при застосуванні методики розрахунку плати за оренду мийна міської комунальної власності, тобто за три роки загальна сума відшкодування складає 3756 грн. Позивач у позові просить суд зобов`язати [PERSON] надати [PERSON] відкрите користування спільним житловим приміщенням шляхом відновлення за власний рахунок дверного проходу в міжкімнатній перегородці з дати закінчення судового розгляду; висловити [PERSON] осуд за приховане закрите користування спільним майном і зобов`язати сплатити [PERSON] компенсацію в сумі 3756 грн. за порушення порядку користування і передачу його стороннім особам з метою отримання незареєстрованих прибутків за 2013-2015 рік, що продовжуються в 2016 році; при відсутності прогресу по усуненню [PERSON] перешкод і незручностей закритого одноосібного користування спільним майном без узаконеної згоди з [PERSON] про передачу їй прав власності на цю частку, програму відновлення порядку користування провести любими засобами дозволеними діючим законодавством; судовий збір стягнути з відповідача. 15.12.2017 на адресу суду позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та встановити на період розгляду справи заборону на відчуження квартири по договору дарування 1994р. Позивач [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленим про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, -не з`явився. На адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, оскільки за станом здоров`я не може з`явитися до суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленою про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, -не з`явилася. На адресу суду 11.09.2017 від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій вона вказувала, що є неналежним відповідачем по справі, оскільки станом на 11.09.2017 не є власником частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. Вислухавши пояснення позивача, врахувавши процесуальну позицію відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] , прийняли в дар кожен в рівних долях належну [PERSON] 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м. У технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: [ADDRESS] , крім інших власників будинку, вказані [PERSON] -1/6 частка та [PERSON] 1/6 частка. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004, визначено порядок користування земельною ділянкою, що розташована по [ADDRESS] між співвласниками будинку. 28.09.2009 позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] підписано акт до порядку виконання судового рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 згідно узгодженого розподілу квартири [ADDRESS] між власниками будинку [PERSON] та відповідачем [PERSON] 25.02.2010 рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради № 91 погоджено [PERSON] та [PERSON] перепланування частини житлового будинку по [ADDRESS] з метою влаштування двох ізольованих квартир з добудовою веранди та влаштуванням окремого входу. 24.01.2013 рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради № 16, [PERSON] та [PERSON] погоджено перепланування частини житлового будинку по [ADDRESS] з метою влаштування двох ізольованих квартир з добудовою веранди та влаштуванням окремого входу. Позивач посилається на те, що [PERSON] самовизначила свою частку квартири по зовнішнім обмірам на підставі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 по порядку користування. Частка квартири стала її особистою приватною власністю, яку вона перепланувала з влаштуванням додаткових внутрішніх перегородок і знесенням капітальних стін. Внаслідок нелегального розподілу частка позивача зменшилась на 9,8 кв.м. і з того моменту він не має змоги користуватися відокремленою площею. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про порядок відкритого користування спільним майном з компенсацією за його порушенням. Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У заяві про збільшення позовних вимог позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь моральну шкоду, в розмірі 10000 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає, що в позовній заяві відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. [PERSON] 30.08.2017 приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. видано довідку № 649/01-16, в якій вказано, що 29.08.2017 приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. за реєстровим номером 3948 був посвідчений від імені [PERSON] договір дарування 1/6 частки житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, позивачем [PERSON] не заявлялося клопотань про заміну неналежного відповідача у справі. Виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та вирішити спір, який пред`явлений до неналежного відповідача, та застосувати інші, ніж заявлені позивачем, правові підстави позову. Суд не має права з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача на належного, оскільки відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про порядок відкритого користування спільним майном з компенсацією за його порушенням не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи Б, на підтвердження чого він надав копію довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА № 203017. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed