Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Заявник [PERSON] 14.11.2017 року звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її матері [PERSON]. Заяву мотивовано тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] в м. Ялта, причиною смерті стала хвороба: набряк головного мозку з дислокацією стовбуру, крововилив в головний мозок. При зверненні до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області для державної реєстрації смерті матері та отримання свідоцтва про її смерть заявнику було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту смерті, оскільки заявник не володіє жодним документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті згідно чинного законодавства України. Отримати свідоцтво про смерть матері на території України заявник не має можливості, просить суд встановити факт смерті [PERSON], яка померла [INFO] в м. Ялті АР Крим. Заявник в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій заяву про встановлення факту смерті підтримала, просила її задовольнити, справу розглядати у її відсутність. Представник заінтересованої особи Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій областіу судове засідання не з'явився, в.о. начальника Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області Бондар О.Ф. засобами електронного зв'язку надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у відсутність представника заінтересованої особи, у вирішенні питання поклалася на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю заявника [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.12.1956 року, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 29.01.1977 року (а.с.8-9). У медичному свідоцтві про смерть серії 35 №041176, виданого 27.10.2017 року так званим «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения Республики Крым «Ялтинская городская больница №1» министерства здравоохранения Республики Крым Российской Федерации», зазначено, що [PERSON], [INFO], померла [INFO], причина смерті: набряк головного мозку з дислокацією стовбуру, крововилив в головний мозок (а.с.3). Згідно довідки №02-1335, виданої 27.10.2017 року так званим «Территориальным отделом по г. Ялте межрегионального управления федеральной службы по надзору в сфере защиты прав потребителей и благополучия человека по Республике Крым и городу федерального значения Севастополю» [PERSON] було надано згоду на транспортування [PERSON] в Україну, підстава: свідоцтво про смерть серії 35 №041176 (а.с.5). Наведене вище медичне свідоцтво про смерть не може бути прийняте в якості доказу, що підтверджують факт смерті [PERSON] у відповідний час та у відповідному місці, оскільки вона видана (складена) не уповноваженим суб'єктом, а тому не має будь - якої юридичної сили, разом з тим, суд зважає на наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно ст.3 цього Закону тимчасово окупованою територією визнано, зокрема, сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Станом на день ухвалення рішення медичне свідоцтво про смерть [PERSON], видане 27.10.2017 року так званим «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения Республики Крым «Ялтинская городская больница №1» министерства здравоохранения Республики Крым Российской Федерации»,не є підставою для реєстрації смерті на території України, оскільки видане органом створеним всупереч законодавства України та не є документом, що створює на території України правових наслідків. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. На звернення заявника до Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області стосовно державної реєстрації смерті її матері [PERSON] та отримання свідоцтва про його смерть заявнику було відмовлено у зв'язку з тим, що заявник не володіє жодним документом, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті згідно чинного законодавства України і рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту смерті (а.с.6). За таких обставин, встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів для прийняття спадщини. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved