Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 01 грудня 1990 року по 30 листопада 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 30 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві шлюб розірвано, згідно актового запису №828. За час шлюбу позивачем та відповідачем було побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 18 грудня 2009 року Богданівською сільською радою Броварського району Київської області надано рішення на оформлення права власності на житловий будинок, який збудований у 2009 році, загальна площа 137,6 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, прибудованим гаражем, огорожею, та знаходиться за адресою: [ADDRESS], на ім'я відповідача [PERSON]. 18 серпня 2011 року відповідач [PERSON] уклав із своєю матір'ю відповідачем [PERSON] договір дарування ? частини вищезазначеного житлового будинку, при цьому надав приватному нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Гамзатовій А.А. заяву про те, що ? частина спірного житлового будинку є його особистою власністю, не зважаючи на те, що в його паспорті стояв штамп з датами укладання та розірвання шлюбу між ним та позивачем [PERSON], а тому нотаріус не має права переоформити будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя. 05 червня 2012 року відповідач [PERSON] знову подав до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Гамзатової А.А. заяву про те, що ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], являється його особистою власністю, з метою переоформлення ? частини спірного житлового будинку на свою матір відповідача [PERSON]. 05 червня 2012 року відповідач [PERSON] знову подав до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Гамзатової А.А. заяву про те, що ? частина вищезазначеного житлового будинку є його особистою власністю, після чого між ним та [PERSON] укладений договір дарування ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., зареєстрований в реєстрі за №1844 від 05 червня 2012 року. Щоб уникнути будь-якої підозри та питань щодо наявності шлюбу, відповідач [PERSON] звернувся до Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо зміни паспорту та 17 травня 2012 року отримав новий паспорт серії [NUMBER], виданий Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києва. У даному паспорті були відсутні відмітки щодо укладання шлюбу. Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень до позовної заяви, позивач просила суд визнати право спільної сумісної власності подружжя за нею та відповідачем [PERSON] на будинок [ADDRESS], визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А. від 18 серпня 2011 року, вчинений [PERSON] на користь [PERSON] ? частини будинку [ADDRESS], та скасувати реєстрацію договору дарування ? частини будинку [ADDRESS], що зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №957 від 18 серпня 2011 року, визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А. від 18 серпня 2011 року, вчинений [PERSON] на користь [PERSON] ? частини будинку [ADDRESS], та скасувати реєстрацію договору дарування ? частини будинку [ADDRESS], що зареєстровано в реєстрі нотаріуса за №1844 від 5 червня 2012 року, визнати за нею та [PERSON] право власності за кожним на ? частину будинку [ADDRESS]. Справа слухалась судами різних інстанцій неодноразово. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Додатково представник позивача пояснила, що строк звернення до суду її довірителькою не пропущено, оскільки вперше права [PERSON] були порушені у серпні 2011 року, а вдруге в червні 2012 року, а з даним позовом вона звернулася до суду 22 серпня 2014 року. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, пояснив суду, що спірний житловий будинок неодноразово був об'єктом судового розгляду, проте, позивачем та її представником позовні заяви залишалися без розгляду, тому в результаті позивач пропустила строк звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач зазначав, що позов не підлягає задоволенню і з тих підстав, що інвестувала будівництво спірного житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], саме його матір відповідач [PERSON], відповідно до договору від 11 жовтня 2005 року, оскільки нею була продана квартира в м. Києві за 250000 грн., а частину грошових коштів в сумі 30000 доларів США, які склали різницю між відчуженою квартирною та сумою інвестування, вона позичила у [PERSON]. Вони з позивачем не мали грошових коштів на фінансування вищевказаного житлового будинку, оскільки всі свої кошти вклали в будівництво квартири в м. Алушта, АР Крим, відповідно до договору №3350/228-181 від 29 серпня 2005 року. На виконання цього договору ними було витрачено в період з 30 серпня 2005 року по 02 вересня 2005 року кошти в розмірі 119967,80 грн. Вважає, що представник позивача покладається лише на свої міркування, а належних доказів суду не надала, тому посилаючись на викладене, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, в матеріалах справи є письмові заяви від 12 вересня 2016 року та 23 січня 2017 року про розгляд справи у її відсутність у зв'язку із тяжким станом здоров'я. У своїй заяві відповідач пояснила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки з самого початку фінансування будівництва спірного житлового будинку здійснювалося за її кошти. Суму, яку їй не вистачало від продажу її квартири в м. Києві, вона позичила у [PERSON], якого знає вже багато років. Оформлення документів на житловий будинок на ім'я її сина - відповідача [PERSON] було проведено виключно тому, що через вік та стан здоров'я їй було важко особисто приймати участь у всіх необхідних юридичних процедурах. Вона своєму сину довіряла та не передбачила момент, що відбудеться його розлучення із позивачем [PERSON]. З самого початку вона проживає у зазначеному житловому будинку, повністю несе всі витрати по його утриманню та експлуатації (т. 1 а.с.50-51, т.2 а.с. 111 ). Посилаючись на викладене, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Гамзатова Аліна Анатоліївна у судове засідання не з'явилась, направивши до суду письмові пояснення та клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із рішення Голосіївського суду м. Києва від 13 вересня 2012 року видно, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 1990 року по 30 листопада 2010 року (т. 1 а.с.201-206). Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 30 листопада 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві шлюб розірвано, актовий запис №828 (а.с.25). Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2005 року відповідачем [PERSON] відчужено квартиру [ADDRESS], вартістю 250 000 грн. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., зареєстровано в реєстрі за №3752. У присутності нотаріуса договір підписаний особисто відчужувачем [PERSON], про що свідчить її підпис в договорі купівлі-продажу від 14 вересня 2005 року. (т. 1 а.с.55). 11 жовтня 2005 року між відповідачем [PERSON] та АКБ «Аркада» укладено договір №99-Б про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно якого відповідач приймає участь у фінансуванні будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за програмою ТОВ «Корпорація розвитку Київської області» (т. 1 а.с.56-60). Відповідно до розписки №147 про вилучення свідоцтва до договору про участь у ФФБ від 15 вересня 2009 року, наданої відповідачу [PERSON], інвестування конкретного об'єкту інвестування в сумі 419 875,31 грн. здійснено в повному обсязі (а.с.61). Рішенням Богданівської сільської ради Броварського району Київської області 18 грудня 2009 року надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок, який збудовано в 2009 році, загальна площа 137,6 кв.м., житлова площа 55,6 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, прибудованим гаражем, огорожею, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.17). Згідно акту приймання-передачі житлового будинку з прибудованим гаражем від 21 грудня 2009 року, замовник ТОВ «Корпорація розвитку Київської області» збудував та передав, а довіритель [PERSON] сплатив 100% вартості та прийняв двоповерховий (одноквартирний) трикімнатний житловий будинок з прибудованим гаражем, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с.62). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право приватної власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON] 15 січня 2010 року (т. 1 а.с.21). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], під час перебування в шлюбі із позивачем [PERSON] Згідно договору дарування ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., зареєстрованих в реєстрі за №957 від 18 серпня 2011 року та договору дарування ? частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А.А., зареєстрованих в реєстрі за №1844 від 05 червня 2012 року, відповідач [PERSON] подарував належний йому вищезазначений житловий будинок своїй матері відповідачу [PERSON] ( т. 1 а.с.119,121). Звертаючись до нотаріуса, відповідачем [PERSON] подано заяви, якими стверджував, що ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є його особистою власністю. (т. 1 а.с.120,122). Довіреність з повним обсягом юридичних прав оформлена відповідачем [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON] 18 червня 2012 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай Л.І., зареєстрована в реєстрі за №1225, як вбачається з матеріалів справи, уже після того як відповідач [PERSON] на підставі договорів дарування подарував їй житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], (т.1 а.с.52). Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 02 березня 2013 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 133,5 кв.м., житловою площею 55,1 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами: огорожа - «N», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], (т. 1 а.с.64). Діючи на підставі довіреності від 18 червня 2012 року, виданої відповідачем [PERSON], відповідачем [PERSON] було укладено догорів №Різ./6 від 01 липня 2012 року про надання житлово-комунальних, експлуатаційних послуг та відшкодування витрат експлуатуючої організації між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Аркада-Житлосервіс» (т.1 а.с.65-77). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] від 14 січня 2014 року, за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0902 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] (т.1 а.с.78). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в листопаді 2005 року відповідачу [PERSON] він позичив грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США без процентів для придбання чи будівництва житлового будинку. У травні 2006 року кошти йому повернуто, а він віддав розписку. Відповідач [PERSON] є його товаришем, на початку листопада відбулася розмова про те, щоб позичити у свідка гроші, гарантом повернення коштів була дача в м. Боярці. Свідок пояснив, що будинок побудувала для себе відповідач [PERSON], оскільки вона позичала у нього грошові кошти. Після повернення коштів, свідок повернув розписку, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-2641цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою. Крім того, у справі яка розглядається, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року скасовано судові рішення попередніх інстанцій, та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 388 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], був профінансований за грошові кошти відповідача [PERSON], які вона отримала від продажу власної квартири в м. Києві в розмірі 250000 грн., та частини коштів в сумі 30 000 доларів США, які вона позичила у свідка [PERSON], й оформлення права власності на будинок довірила відповідачу [PERSON] лише у зв'язку із поганим станом здоров'я. Приходячи до такого висновку, суд також бере до уваги пояснення сторони відповідача про те, що у подружжя не було власних коштів на придбання спірного будинку, оскільки подружжя [PERSON] на той час інвестували будівництво квартири в м. Алушта по договору 3350/228-181 від 29.08.2005 року. На виконання цього договору з 30.08.2005 року по 02 вересня 2005 року подружжям [PERSON] було витрачено 119 967, 80 грн.(т.1 а.с. 82-87 ) При цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів спростування таких доводів, а також стороною позивача не надано будь-яких доказів того, що подружжя мало власні кошти на фінансування будівництва спірного будинку. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], придбаний не за кошти подружжя [PERSON], тому позовні вимоги про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають у зв'язку із недоведеністю. В обґрунтування позовних вимог про визнання договорів дарування по ? частині спірного будинку, укладених між відповідачами [PERSON] та [PERSON], позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] розпорядився спільним майном подружжя без згоди позивача. Оскільки суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного майна спільною власністю подружжя є недоведеними, то й позовні вимоги про визнання недійсними правочинів також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними. Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, що оспорювані правочини були укладені без наміру створення правових наслідків з метою приховання відповідачем спільно нажитого майна, тому такі правочини є фіктивними. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Враховуючи ті обставини, що позивач не надав належних доказів фіктивності правочинів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вищезазначених позовних вимог. У судовому засіданні стороною відповідача також подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до спірних правовідносин. Суд зазначає, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю, тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Проте, варто відмітити, що відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Разом з тим, судом з'ясовані обставини щодо строку звернення до суду із вимогами про визнання майна спільною власністю подружжя та про оспорювання договорів дарування житлового будинку від 18 серпня 2011 року та 05 червня 2012 року. Враховуючи те, що спірне майно придбане під час перебування сторін в шлюбі, тому позивач обґрунтовано могла вважати, що дане майно є спільною власністю подружжя, отже, саме з моменту укладення оспорюваних договорів позивач могла дізнатись про порушення свого права власності. Позивач звернулася до суду з даним позовом 22 серпня 2014 року, тому строки позовної давності на звернення із даним позовом до суду не пропущені. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed