Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , посилаючись на те, що 04 жовтня 2018 року він (позивач) уклав договір позики з [PERSON] , який був засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. (надалі Договір позики), сума позики складала 118 879 гривень 70 копійок. Під час підписання вищевказаного договору відповідач [PERSON] отримав від нього (позивача) грошові кошти у вказаній сумі. Позика була безпроцентною, крім випадку передбаченого п. 3.8 вказаного Договору. Відповідно до п. 2.1, п. 3.3. Договору позики позичальник зобов`язався повернути всю суму позики в термін до 07 жовтня 2022 року відповідно до графіку обумовленого сторонами, починаючи з 07.11.2018 року по 07.10.2022 року. Однак [PERSON] не дотримується умов вищевказаного договору, посилаючись на відсутність коштів та матеріальні труднощі. Під час укладання вказаного договору позики 04 жовтня 2018 року дружина [PERSON] - [PERSON] надала письмову згоду на його укладання. За період з 07.11.2018 року по 07.05.2019 року відповідно до умов договору згідно розрахунку, наведеного в позові, Позичальник має сплатити пеню у розмірі 29 239 гривень 72 копійки, яка відповідно до умов п.5.3 Договору позики підглядає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Крім того, відповідно до умови вищевказаного Договору п 5.3 відповідачі повинні сплатити додатково штрафні санкції у розмірі 1 % від суми позики 118 879 гривень 70 копійок, що складає 1188 гривень 70 копійок. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь: 118 879 гривень 70 копійок суми позики та за порушення строків повернення суми позики пеню в сумі 29 239 гривень 72 копійки та 1188 гривень 70 копійок додаткових штрафних санкцій і на відшкодування витрат сплачену суму судового збору. Представник позивача Федоркін А. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, на які посилається позовній заяві позивач. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання та фактичним місцем проживання, вказаним в договорі позики (а.с. 46, 61, 62, 81, 82) та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України (а. с. 77), відзив на позовну заяву до суду не надходив. Відповідач [PERSON] (до одруження [PERSON] а. с. 18) в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином за зареєстрованим місцем проживання та фактичним місцем проживання, вказаним в договорі позики (а. с. 58, 79, 80) та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України (а. с. 76), відзив на позовну заяву до суду не надходив. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04 жовтня 2018 року він (позивач) уклав договір позики з [PERSON] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 6252 (надалі Договір позики), сума позики складала 118 879 гривень 70 копійок. Відповідно до п. 3.1 даного договору відповідач [PERSON] підтвердив факт отримання ним вказаної суми позики. Відповідно до п. 2.1, п. 3.3. Договору позики позичальник зобов`язався повернути всю суму позики в термін до 07 жовтня 2022 року відповідно до графіку обумовленого сторонами, починаючи з 07.11.2018 року по 07.10.2022 року. Як зазначив позивач в позові та підтвердив в судовому засіданні представник позивача [PERSON] , станом на день подачі позову (27.05.2019) та на день розгляду справи відповідач [PERSON] не повернув позивачу суму позики відповідно до умов договору, а також не сплатив пеню за несвоєчасне повернення позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з вимогами ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення всієї суми боргу з відповідача [PERSON] за вищевказаним договором позики від 04.10.2018 є правомірною, оскільки останній в порушення умов договору суму позики відповідно до графіку погашення згідно п. 3.3. Договору позики позивачу не повернув. Відповідно до п.5.3. Договору позики у випадку порушення Позичальником строків (термінів) повернення суми позики або її частини, Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню у розмирі 1 % відсоток від суми простроченого платежу (платежів) за кожний день прострочки, а також Позикодавець має право застосувати до Позичальника штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання умов Договору у розмирі 1 % відсоток від суми позики. Відповідно до розрахунку, наведеного в позові, розмір пені за несвоєчасне повернення суми позики за період з 07.11.2018 р. (дати першого платежу згідно п. 3.3 Договору) по день пред`явлення позову 27.05.2019 становить 29239 грн. 72 коп. Зокрема, -в термін до 07.11.2018р. поверненню підлягало 3573 грн., 40 коп., пеня за 210 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 7 503 гривні 30 копійок (35 грн. 73 коп. х 210), - в термін до 07.12.2018р. поверненню підлягало 3526 грн., 80 коп., пеня за 190 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 6 699 гривень 40 копійок (35 грн. 26 коп. х 190), - в термін до 07.01.2019р. поверненню підлягало 3480 грн, 10 коп., пеня за 160 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 5 568 гривень (34 грн. 80 коп. х 160), - в термін до 07.02.2019р. поверненню підлягало 3433 грн. 40 коп., пеня за 120 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 4 119 гривень 60 коп. копійок (34 грн. 80 коп. х 160), - в термін до 07.03.2019р. поверненню підлягало 3386 грн. 80 коп., пеня за 90 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 3 047 гривень 40 коп. копійок (33 грн. 86 коп. х 90), - в термін до 07.04.2019р. поверненню підлягало 3340 грн. 10 коп., пеня за 60 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 2 004 гривні (33 грн. 40 коп. х 60), - в термін до 07.05.2019р. поверненню підлягало 3293 грн. 40 коп., пеня за 30 днів (термін прострочення) від вказаної суми становить 988 гривень 02 копійки (32 грн. 93 коп. х 30) Належних та достовірних доказів погашення заборгованості за договором позики відповідач [PERSON] суду не надав та не спростував доказів наданих позивачем, а також правильності проведення розрахунку пені. Вирішуючи питання щодо одночасного стягнення з відповідача [PERSON] за вимогами позивача пені та вищевказаних штрафів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Разом з тим, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання зобов`язань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Однак, у заявлених позовних вимогах позивач вимагає стягнення одночасно заборгованості за пенею та штрафу. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення штрафу і пені не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. З урахуванням викладеного та з урахуванням обгрунтованості вимог позивача про дострокове повернення всієї суми позики, відсутності заперечень відповідача [PERSON] - суд приходить до висновку, що з останнього слід стягнути на користь позивача 118 879 гривень 70 копійок - суму позики за вищевказаним договором позики та пеню за несвоєчасне повернення позики в сумі 29 239 гривень 72 копійки, а всього 148119 гривень 42 копійок. В задоволенні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] штрафу у розмірі 1% від суми позики у зв`язку із неповерненням позики в сумі 1188 гривень 70 копійок, як додаткових штрафних санкцій відповідно до п. 5.3 договору позики, слід відмовити. При вирішенні питання щодо заявлених вимог позивача про солідарне стягнення суми позики та пені з обох відповідачів, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] була обізнана про те, що її чоловік [PERSON] отримав в позику у [PERSON] кошти у розмірі 118879,70грн., оскільки відповідно до вищевказаного договору позики (а.с. 7-10) вона надала свою письмову згоду на укладення [PERSON] договору позики, що підтверджується копією заяви, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. цього ж дня за реєстровим № 6251 (84) Відповідно до ч. ч.1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази згідно вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ч. ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть, якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Дана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 року у справі № 639/7335/15-ц. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обов`язків відповідачів щодо повернення боргу за договором позики позивач повинен був довести суду, що позичені кошти були використані в інтересах сім`ї відповідачів. Належних та допустимих доказів на підтвердження використання [PERSON] позичених коштів в інтересах сім`ї позивачем суду не надано та судом не здобуто. Таким чином, позовні вимоги позивача до [PERSON] є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, заявлених до відповідача [PERSON] суд,

Outcome: partial