Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону в інтересах держави, в особі органів, уповноважених здійснювати функції у спірних правовідносинах: адміністрації Державної прикордонної служби України, Чопського прикордонного загону звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 13 травня 2016 року до військової прокуратури Ужгородського гарнізону звернувся Чопський прикордонний загін з приводу незаконної передачі в користування шести земельних ділянок уздовж лінії державного кордону за межами населеного пункту села Малий Березний, Великоберезнянського району Закарпатської області. Було встановлено, що 20 січня 2006 року розпорядженням голови Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області № 9 «Про передачу земельних ділянок у власність в урочищі «За полосою» за межами населеного пункту с. Малий Березний» громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передано у власність земельні ділянки, площею 0,10 га кожному, для ведення особистого селянського господарства. У подальшому на ці земельні ділянки на імя відповідачів розроблено технічну документацію із землеустрою з присвоєнням кадастрових номерів. Вказує, що надані відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] згадувані земельні ділянки відносяться до земель оборони та входять до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною Чопського прикордонного загону. Розташовані ці земельні ділянки вздовж державного кордону України в районі Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, тобто перебувають в зоні облаштування і утримання інженерно-технічних споруд та - 2 - огорож державного кордону. Крім того, вздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, на якій розповсюджується прикордонний режим з усіма визначеними законодавством обмеженнями, тож відповідачі не можуть вільно володіти, розпоряджатись та користуватись вказаною земельною ділянкою. За наведеного, просив визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Великоберезнянської районної державної адміністрації від 20.01.2006 року № 9 «Про передачу земельних ділянок у власність в урочищі «За полосою» за межами населеного пункту с. Малий Березний» громадянам [PERSON] (кадастровий номер 2120883600:03:003:0011), [PERSON] (кадастровий номер 2120883600:03:003:0010), [PERSON] (кадастровий номер 2120883600:03:003:0008), [PERSON] (кадастровий номер 2120883600:03:003:0007) та [PERSON] (кадастровий номер 2120883600:03:003:0012), площею 0,10 га кожному, для ведення особистого селянського господарства та зобовязати відповідачів звільнити ці земельні ділянки. У судовому засіданні прокурор, представник адміністрації Державної прикордонної служби України та представник Чопського прикордонного загону позов підтримали повністю, просили його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Щодо заяви представника відповідачів про застосування строків позовної давності пояснили, що Чопський прикордонний загін довідався про порушення свого права 10.05.2016 року в ході проведення моніторингу публічної кадастрової карти України, у звязку з чим 13.05.2016 року звернувся до військової прокуратури Ужгородського гарнізону і просив виступити на захист порушених державних інтересів. З цього слідує, що ані прокурором, ані адміністрацією ДПС, ані Чопським прикордонним загоном не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки будь-яких даних про те, що Великоберезнянська РДА чи будь-хто інший повідомляв Чопський прикордонний загін про винесення оскаржуваного розпорядження чи про користування згаданими земельними ділянками цивільними особами не має. Натомість в силу ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» землі в межах прикордонної смуги надаються в постійне користування військовим частинам державної прикордонної служби, тобто лише військові частини є постійними землекористувачами цих земельних ділянок. Вказали, що мова йде про земельні ділянки, які розташовані між лінією державного кордону і контрольно-слідовою полосою, на них не має жодних будівель, але в силу ст. 4 вищевказаного Закону можливо керівництвом Чопського прикордонного загону видавались якісь усні дозволи окремим особам на випас худоби. Однак це не означає, що відбувалась зміна цільового призначення цих земельних ділянок, хоча й не заперечили, що їх цільове призначення змінилось виданим оскаржуваним розпорядженням. Крім того визнали, що на даних земельних ділянках, тобто між лінією державного кордону і контрольно-слідовою полосою, несуть службу прикордонники, постійно ходять прикордонні наряди як попри саму дозорну стежку, так і в самий пункт пропуску їздять, проте їм не могло бути відомо про зміну власності цих земельних ділянок. Також представник Чопського прикордонного загону зазначив, що незалежно від того, несли службу прикордонні наряди на цих земельних ділянках чи ні, представляти інтереси держави в особі Чопського прикордонного загону уповноважені тільки начальник прикордонного загону або особи, яким було надано доручення на представництво інтересів Чопського прикордонного загону. В даному випадку доповідей від прикордонних нарядів щодо виділення якихось земельних ділянок до керівництва саме загону не надходило. Тому начальник загону не мав ніякої інформації щодо виділення вказаних земельних - 3 - ділянок стороннім особам, видання оскаржуваного розпорядження тощо. Разом з тим вказав, що у 2006 році не працював у Чопському прикордонному загоні, хоча й на той час публічної кадастрової карти взагалі не існувало. Крім того, від Чопського прикордонного загону через канцелярію суду надійшло письмове пояснення щодо заяви представника відповідачів адвоката [PERSON] про застосування строків позовної давності, яке містить заперечення щодо її змісту, аналогічні висловленим прокурором, представниками позивачів у судовому засіданні. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи. Їх представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні просив застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог у звязку з чим відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, про що подав письмову заяву. Додатково пояснив, що після розпаювання колгоспних земель більшість жителів села [PERSON] залишились без земельних ділянок, у звязку з чим сільська рада звернулася до керівництва району про виділення земельних ділянок у власність громадянам. Так, Великоберезнянська РДА прийняла рішення надати із земель запасу жителям села близько 26-30 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Починаючи з 2006 року і по 2009 рік на цих земельних ділянках проводились сільськогосподарські роботи, тобто люди обробляли земельні лілянки (зорювали трактором, окучували) і саджали на них картоплю. На сьогоднішній день ще близько 6-7 чоловік продовжують саджати картоплю на цих землях, в тому числі і деякі з його довірителів. Останні можуть підтвердити, що стосовно даних земельних ділянок у 2006 році проводились збори із тодішнім керівником Чопського прикордонного загону, оскільки працівники пункту пропуску звертались до керівництва з тим, що багато людей на цих землях займаються сільськогосподарськими роботами. Також збори проводились із тодішнім головою Великоберезнянської РДА. Тож є загальновідомим факт користування його довірителями вказаними земельними ділянками, так як ці землі були розчищені від чагарників, на них росли культури, до цього часу вони обробляються, ніхто з користувачів не був притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення прикордонного режиму, хоча кожного дня на них несли службу прикордонні наряди, що не заперечувалось у судовому засіданні іншими учасниками процесу. Будь-яких споруд на цих земельних ділянках і не могло бути, адже вони були виділені тільки для проведення сільськогосподарських робіт. Доказів про те, що хтось із користувачів звертався до керівництва за дозволом для проведення сільськогосподарських робіт на цих землях чи отримання такого дозводу прокурором і представниками позивачів не надано. Відтак не видаються логічними доводи останніх про те, що їм не було відомо про наведені ним загальновідомі обставини. Представник відповідача Великоберезнянської РДА [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову та пояснила, що оскаржуване розпорядження голови Великоберезнянської РДА є законним і згідно картографічних матеріалів, наявних у 2006 році на той час у відділі земельних ресурсів, а на сьогоднішній день Держгеокадастрі, земельні ділянки, які були відведені у власність вищевказаним громадянам, відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, виходить з наступного. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що 20 січня 2006 року розпорядженням голови Великоберезнянської районної державної адміністрації Закарпатської області № 9 «Про передачу земельних ділянок у власність в урочищі «За - 4 - полосою» за межами населеного пункту с. Малий Березний» громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (відповідачам) передано у власність земельні ділянки, площею 0,10 га кожному, для ведення особистого селянського господарства. Як вбачається із матеріалів справи у 2006 році ДП «Центр державного земельного кадастру» Закарпатської регіональної філії було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності відповідачів на ці земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області з присвоєнням кадастрових номерів. Так, судом встановлено, що: [PERSON] належить земельна ділянка з кадастровим номером 2120883600:03:003:0011, [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 2120883600:03:003:0010, [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 2120883600:03:003:0008, [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 2120883600:03:003:0007, [PERSON] земельна ділянка з кадакстровим номером 2120883600:03:003:0012. Зазначені земельні ділянки входять до складу прикордонної смуги і розташовані між лінією прикордонних інженерних споруджень та лінією Державного кордону, тобто перебувають на ділянці відповідальності Чопського прикордонного загону. Дана обставина підтверджується листом Чопського прикордонного загону № 14/3979 від 13.05.2016 року. Згідно ст. 3 Закону України «Про державний кордон України» державний кордон України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, встановлюється на суші по характерних точках і лініях рельєфу або ясно видимих орієнтирах. Відповідно до 5 ст. 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони». Згідно ст. 115 Земельного кодексу України зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об'єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об'єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об'єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об'єктах. Уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачається, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. - 5 - Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об'єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону. Частинами 1, 2 статті 22 Закону України «Про державний кордон України» встановлено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення. Абзацом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 року встановлено, що з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» та п.1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим». Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки її розміри встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-16цс14, яку слід застосовувати до спірних правовідносин за аналогією закону у відповідності до ч.8 ст. 8 ЦПК України, оскільки така регулює подібні за змістом правовідносини. У відповідності до вимог ст.ст. 6, 10, 27, 28 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні і є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону та фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів. Забезпечення діяльності органів Держприкордонслужби, здійснюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, - 6 - фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Забезпечення діяльності органів Державної прикордонної служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. За наведеного, суд визнає, що Чопський прикордонний загін є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, являється бюджетною установою і утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до п.9 ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» одним із визначених законом завдань, які покладаються на Державну прикордонну службу України є виявлення причин та умов, що призводять до порушень законодавства про державний кордон України, вжиття в межах своєї компетенції заходів щодо їх усунення. Згідно ч.2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Однак, судом встановлено, що при передачі Великоберезнянською РДА у власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок, які входять до складу прикордонної смуги і розташовані між лінією прикордонних інженерних споруджень та лінією Державного кордону України, та перебувають на ділянці відповідальності Чопського прикордонного загону, не були враховані зазначені вище вимоги законодавства України. Таким чином, своїм розпорядженням № 9 «Про передачу земельних ділянок у власність в урочищі «За полосою» за межами населеного пункту с. Малий Березний» від 20.01.2006 року Великоберезнянська РДА позбавила Чопський прикордонний загін права відведення цих земельних ділянок у постійне користування для облаштування та утримання інженерних споруд відповідно до ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони», ст. 115 ЗК України, ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» та п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 року № 1147. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. При цьому згідно частин 1, 5 ст. 261 цього Кодексу\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. - 7 - Разом з тим, згідно із частинами 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.09.2015 року у справі № 6-68цс15, яка відповідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. [PERSON] набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обовязки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. - 8 - На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, суд визнає, що позивачами пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами. Так, про порушення свого права позивачі дізналися ще в 2007 році, коли отримали технічну документацію із землеустрою, що посвідчують право власності відповідачів на згадувані земельні ділянки. Дана обставина підтверджується зазначеним на цій документації вх. № 207 від 21.01.2007 року. Тож строк предявлення позивачами позову сплив ще в 2010 році, а до суду вони звернулися тільки у 2016 році. Більше того, доводи представника відповідачів - адвоката [PERSON] щодо загальновідомого факту користування його довірителями переданими їм же у приватну власність земельними ділянками не спростовані у судовому засіданні. Будь-яких клопотань про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення позивачами заявлено не було, як і не наведено та не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. Підсумовуючи викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням ст. 1 ЦПК України, згідно якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у звязку зі спливом строків позовної давності. Крім того, в силу вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати в сумі 1 378 грн. підлягають стягненню з позивача. - 9 -

Outcome: approved