Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

За ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.05.2016 року було визначено підсудність розгляду за Шевченківським районним судом м.Києва цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: відділ опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, який з 25.03.2008 року розірвано, і на даний час від шлюбу у сторін народилась [INFO] донька - [PERSON], яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. На даний час виникла необхідність у виїзді за кордон позивача із дитиною для відпочинку, але для цього необхідно отримати згоду батька дитини - відповідача [PERSON] Між тим, останній проживає на непідконтрольній Україні території - Автономній Республіці Крим в м.Керч, де оформив паспорт громадянина Росії. На територію України відповідач виїзджати не бажає, а завірені ним документи про дозвіл на виїзд дитини в Україні не приймаються до уваги, оскільки не мають юридичної сили. За умовами чинного законодавства станом на даний час, виїзд дитини за кордон можливий лише за згодою батька такої дитини. Згідно рекомендацій лікарів дитині необхідно оздоровлюватись на морському узбережжі, а тому позивач має намір виїхати із дитиною для відпочинку за кордон до Болгарії, Єгипту та інших країн, а неможливість такого виїзду без згоди батька шкодить інтересам дитини, не сприяє її гармонійному розвитку, оздоровленню і підвищенню імунітету. За таких обставин, з метою захисту інтересів дитини позивач була вимушена звернутись до суду із цим позовом. 13.01.2017 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, де позивач просила суд надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України (до країн Єгипту та Болгарії на період до 31.12.2017 року) [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] для відпочинку та оздоровлення, а також до 31.10.2019 року жо країн Шенгенської угоди ,туреччини, Хорватії ОАЕ, Тунісу, Єгипту, Марокко, Таїланду, Шрі-Ланки, Індії, Ізраїлю. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, зазначивши, що відповідач в Україну не приїзджає та не надає їй згоди на виїзд дитини за кордон, тому позов просила задовольнити повністю з викладених у ньому підстав. Представник відділу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував та просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини позивача за кордон без згоди батька, оскільки це відповідає інтересам дитини. Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, не просив розглядати справу у його відсутність, представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.03.2008 року шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 25.02.2008 року (а.с.15). У шлюбі у сторін народилась [INFO] донька - [PERSON], яка за змістом позовних вимог та долучених до документів проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України». Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Виходячи з наведеної норми для безперешкодного виїзду неповнолітніх дітей позивача за кордон, протягом відповідного терміну, необхідний дозвіл батька. Відповідач дозвіл на виїзд спільних дітей за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє дитини права на достатній рівень відпочинку та оздоровлення, який бажає їм надати матір. За умовами висновку третьої особи від 29.07.2016 року, рішенням комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] та в інтересах її оздоровлення, розвитку, розширенню кругозору, а тому вказаний орган не заперечує проти надання дозволу на багаторазовий перетин кордону при її виїзді за межі України у супроводі матері та без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно вимог ч.ч. 2,3,4 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відтак, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково із зазначенням країн Єгипту, Болгарії, Турецької Республіки, Хорватії із строком виїзду до 31.12.2017 року у відповідності до вимог ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька в інші країни суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавили батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Позивачем у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України не було надано суду достатніх та беззаперечних доказів, які б вказували на необхідність виїзду до інших країн або ж на більш тривалий період. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, які були сплачені позивачем при подачі до суду даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial