Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення, яким розірвати між сторонами шлюб, визначити місце проживання дітей з позивачем та стягувати з відповідача аліменти на їх утримання. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив суд їх повністю задовольнити. В обґрунтування заявленого повідомив суду наступне. Сторони фактично припинили шлюбні стосунки та позивач не бажає їх продовження. Тому заявила даний позов та крім цього, просить визначити місце проживання дітей разом з нею і стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на їх утримання. Відповідач у судовому засіданні вимог не визнав та просив їх повністю відхилити, оскільки не бажає розлучатися і тим більше аби місце проживання дітей було визначено з позивачем. Звідси, на переконання відповідача, відсутні підстави для стягнення аліментів. Власного позову щодо визначення місця проживання дітей разом з ним не заявляв та не порушував питання про стягнення аліментів. Заслухав пояснення учасників розгляду та проаналізував надані позивачем матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Суд зауважує, що відповідач жодних доказів з приводу заявлених вимог не надавав, як і не заявляв клопотань про сприяння судом їх отримати. Позивач є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, отримувала код платника податків та при зверненні до суду сплатила судовий збір. 14 вересня 2008 року між сторонами укладено шлюб. [INFO] у сторін народилась спільна дитина [PERSON] , а [INFO] [PERSON] . Сторони з дітьми проживають разом на території Житомирського району Житомирської області. Висновком комісії з питань захисту прав дитини органу місцевого самоврядування відмовлено у видачі висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю у зв`язку із тим, що батьки разом з дітьми фактично проживають у одній квартирі та знаходяться на утриманні обох батьків. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 104 СК України; ч. 3 ст. 105 СК України; ч. 1 ст. 110 СК України). Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст. 112 СК України). Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст. 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування (ст. 161 СК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Стосовно розірвання шлюбу. Суд вважає, що шлюб між сторонами фактично припинений і подальше його збереження може завдати шкоди сторонам. Так, позивач не бажає збереження шлюбу та проти надання часу для примирення. За таких обставин, суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо визначення місця проживання дітей. Суд вирішує визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, оскільки таке рішення буде відповідати їх інтересам. Приймаючи рішення у даному обсязі суд не враховує висновок органу опіки та піклування про відсутність підстав для визначення місця проживання дітей у зв`язку із проживанням батьків разом. По перше. Теперішні житлово - побутові умови сторін, враховуючи рішення про розірванню шлюбу, не свідчать про їх спільне подальше проживання. Разом з тим, статус дітей, суд вважає, має бути вирішено. Такого висновку дотримується і усталена з даного приводу судова практика. По друге. Висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду при вирішенні даного питання. З іншого боку, дотримуючись усталеної з даного приводу усталеної практики, щодо необхідності визначення місця проживання дітей з одним з батьків, а також відсутність позову батька щодо даного питання, як і будь-якої іншої його ініціативи, а також чітко визначених заборон, щодо визначення місця проживання дітей разом з позивачем, суд вважає, відсутні підстави для прийняття іншого рішення з даного питання ніж те, що вирішено судом. Стосовно стягнення аліментів. Суд вирішує задовольнити і дану вимогу, однак не в твердій грошовій сумі, а в частці від доходу (заробітку) відповідача з огляду на наступне. Із направленої позивачем заяви вбачається, що відповідач працює офіційно, має значний дохід від зайняття підприємницькою діяльності. За таких обставин, суд вважає, визначати спосіб майнової участі батька у забезпеченні дітей в певному (фіксованому) розмірі, який лише індексується відповідно до закону, не буде відповідати дійсним інтересам дітей. В свою чергу, визначення розміру аліментів в частці від доходу (заробітку) відповідача, обсяг якого (розмір) періодично переглядається в бік збільшення, на переконання суду, буде сприяти як найкращому виконанню батьками зобов`язанню щодо утримання дітей до досягнення ними повноліття. При цьому суд зауважує, що обов`язок щодо утримання дітей покладається на обох батьків. Визначення обсягу аліментів необхідних до сплати батьком, відповідно до вимог законодавства України, суд вважає, покладає на матір приймати участь у майновому забезпеченні дітей в такому самому обсязі. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою та документально підтверджені судові витрати пов`язані з розглядом даної справи. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial