Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

До суду з позовом до [PERSON], Фастівської міської ради про визнання протиправними і скасування рішення виконкому Фастівської міської ради № 203/7 від 29.09.1998 року звернулись: [PERSON] та [PERSON] посилаючись на наступні обставини. 20 вересня 2002 року [PERSON] відчужив позивачам [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах 16/25 частин будинку [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування. В п. З цього Договору зазначено, що жилий будинок, 16/25 частин якого відчужується, розташований на земельній ділянці площею 1965 кв.метрів. З переходом права власності на 16/25 частин будинку до набувачів перейшло право користування 16/25 частинами земельної ділянки, на якій розташований будинок. 16/25 частин від всієї земельної ділянки складають 1257 кв.м. Саме 1257 кв.м перейшли в користування позивачам разом із частиною житлового будинку. Саме земельна ділянка площею 1257 кв.м перебуває в користуванні позивачів згідно даних державного земельного кадастру, адже саме за даними державного земельного кадастру ДФСУ в 2009 році було нараховано позивачам земельний податок з фізичних осіб на земельну ділянку площею 0,1257 га, який вони починаючи з 2009 року постійно сплачують, що підтверджується відповідними довідками. Проте, під час розробки проекту землеустрою з'ясувалось, щочастина перебуваючої в користуванні позивачів з вересня 2002 року земельної ділянки нібито була надана відповідачці зарішенням виконкому Фастівської міської ради від 29.09.1998 року. Рішення виконкому Фастівської міської ради від 29.09.1998 року позивачі вважають незаконним, ухваленим з грубим порушення діючого на той час законодавства, таким, що грубо порушує права позивачів як землекористувачів, і таким, що підлягає скасуванню з підстав, які викладені в позовній заяві. Крім того, позивачі подали заяву про збільшення позовних вимог та просили суд визнати протиправним та скасувати рішення Фастівської міської ради № 22/12-ХІІІ-УІІ від 26.05.2016 року, відповідно до якого [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] та Фастівської міської ради про скасування рішення виконкому Фастівської міської ради від 06.10.2016 року №5/39-ХУІІІ-УІІ «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] в м. Фастові, посилаючись на обставини викладені в зустрічному позові. В судовому засіданні, під час розгляду справи, позивачі за первісним позовом та їх представник підтримали позов та заяву про збільшення позовних вимог, зустрічний позов не визнали, вважають його безпідставним, просили в його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник позов та заяву про збільшення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] не визнали, категорично заперечували проти його задоволення. Вимогу зустрічного позову підтримали, просили задовольнити. Представник Фастівської міської ради в судовому засіданні позов [PERSON] та [PERSON], а також їх заяву про збільшення позовних вимог не визнала, вважає їх доводи необґрунтованими. Проти задоволення зустрічного позову не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши та вивчивши письмові докази по справі, вважає, що відсутні підстави для задоволення і первісного і зустрічного позову враховуючи наступне. Так, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному на підставі рішення Фастівського міськвиконкому №115 від 15.04.1966 року (інвентаризаційна справа БТІ а.с.13, 20). Згідно рішення Фастівського міськвиконкому №44 від 09.02.1976 року за цим домоволодінням зареєстровано земельну ділянку площею 1965 кв. метрів, (а.с. 158-160, а.с.120, інв..справа БТІ а.с.38 ). Згідно договору конкретного користування будинком від 24.12.1996 року в користування [PERSON] перейшло 16/25 частин будинку [ADDRESS], а в користування [PERSON] 9/25 частин цього будинку. Порядок користування присадибною земельною ділянкою між співвласниками не визначався. Вся земельна ділянка загальною площею 1965 кв. м. перебувала в спільному користуванні двох співвласників будинку [PERSON] та [PERSON] 20 вересня 2002 року [PERSON] відчужив позивачам [PERSON] та [PERSON], в рівних частинах 16/25 частин будинку [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування. В п. З цього Договору зазначено, що жилий будинок, 16/25 частин якого відчужується, розташований на земельній ділянці площею 1965 кв. метрів. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У попереднього власника 16/25 частин будинку - [PERSON], право користування земельною ділянкою виникло на підставі договору дарування житлового будинку від 24 грудня 1996 року, тобто на підставі положень Земельного кодексу Української РСР 1990 року. У позивачів [PERSON] та [PERSON] право власності виникло на підставі договору дарування 16/25 частин будинку від 20 вересня 2002 року. Відповідно до положень статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (в редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу частини будинку від 24.12.1996 року, при переході права власності на частину будинку земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Отже, ставши власником 16/25 частин будинку в 1996 році до попереднього власника - [PERSON] перейшло право спільного користування власником цього об'єкту земельною ділянкою площею 1965 кв. м. Тобто виходячи з вищевикладеного можна зробити висновок, що ні дід відповідачки за первісним позовом - [PERSON], ні її батько - [PERSON] правовстановлюючих документів на право володіння або користування земельними ділянками не оформляли, зокрема, відсутні виписки з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування, а отже не було визначено і розміру площі частин спірної земельної ділянки, що знаходилась в користуванні співвласників будинку. Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку до 1 січня 2002 рокувизначалися Земельним кодексом України 1990 року, які підлягають застосуванню до оспорюваних правовідносин щодо відповідача [PERSON], які здійснені у вересні 1998 року. Суд, звертає увагу, що згідно положень ч.2 статті 67 ЗК України 1990 року(у редакції від 22.06.1993) «Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у містах - 0,1 га». Згідно ст. 3 ЗК України 1990 рокуповноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Рішення виконкому Фастівської міської ради № 71 від 10.04.1990року про виділення [PERSON] земельної ділянки, загальною площею 600 кв.м, та за № 203/7 від 29.09.1998 про виділення [PERSON] земельної ділянки площею 0.04 га, відповідають вимогам законодавства України, зокрема, нормам статті 67 ЗК України - не більше 0,1 га. Рішення Фастівської міської Ради народних депутатів від 28 липня 1996 року № 05-ІІІ-ХХШ «Про передачу повноважень міської ради виконкому у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища у місті» було чинним на момент винесення оскаржуваного рішення від 29.09.1998 року, а тому суд вважає, що позивачами не доведено протилежного належними та допустимими доказами. З урахуванням правової позиції Верховного Суду України від 09.11.2016 у справі № 6-1855цс16 щодо наявності прямої вказівки у ст. З ЗК України 1990 року, згідно якої до 1 січня 2002 р. міські ради мали повноваження для делегування частини своїх функцій у сфері регулювання земельних відносин, зокрема, щодо права надання, передачі та вилучення земельних ділянок виконкомам, яку суд зобов'язаний врахувати у цьому спорі в силу приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, Фастівська міська Рада народних депутатів у 1998 році мала право на передачу повноважень у сфері регулювання земельних відносин виконкому. Як пояснила під час судового розгляду справи представник Фастівської міської ради, при прийнятті рішення № 203/7 від 29.09.1998 року виконавчий комітет ради народних депутатів діяв виключно у відповідності до норм чинного законодавства,(ЗКУ 1990 року, який діяв на той час). Оскаржуване рішення було прийнято в межах повноважень, оскільки рішенням Фастівської міської ради народних депутатів було надано повноваження міської ради народних депутатів виконавчому комітету відносно врегулювання земельних відносин у місті відповідно до Земельного Кодексу України. Дані повноваження виконавчому комітету були передані на підставі статті 3 Земельного кодексу України, (а саме частина 3 передбачає: повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. ) Відтак рішенням Фастівської міської ради народних депутатів №27-10- XXII від 03.07.1996 року були надані повноваження виконавчому комітету передбачені ст. 10 Земельного кодексу України в розмірі 0,6 га земельної площі для будівництва та обслуговування об'єктів житлового призначення та 0,1 га під огородництво та індивідуальну забудову, з наступним затвердженням на сесії. Рішенням міської ради народних депутатів №05-ІІІ-ХХШ від 28.07.1998 року були розширені повноваження виконавчого комітету у сфері регулювання земельних відносин. Фастівська міська рада, приймаючи у 1998 році вищевказане рішення не скасувала раніше прийняте міською радою рішення, яким були надані повноваження виконавчого комітету у сфері регулювання земельних відносин. Посилання позивачів на відсутність заяви [PERSON], в архівній справі не є підставою для визнання рішення виконкому незаконним, оскільки, пунктом 28 наказу Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України № 41 від 20.07.1998, (зареєстрованого в Мінюсті 17.09.1998 за № 576/3016), визначено, що звернення (пропозиції, заяви, скарги) громадян особистого характеру зберігаються протягом 5 років. Суд, з урахуванням такої позиції представника відповідача, вважає доводи позивачів про порушення порядку та форми видання виконавчим комітетом Фастівської міської Ради народних депутатіврішення від 29.09.1998 № 203/7є такими, що не спростовують його обґрунтованість та відповідність до чинного на той час законодавства. Крім того, позиція позивачів щодо порушення процедури надання [PERSON] земельної ділянки на підставі оскаржуваного рішення від 29.09.1998 року та її не відповідність ст..19 ЗК України в редакції 1990 року, не є підставою для визнання його незаконним та скасування. Щодо рішення Фастівської міської ради №22/12-ХІІІ-УІІ від 26.05.2016 року відповідно до якого [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового [ADDRESS] Це рішення Фастівської міської ради від 26.05.2016 року, на думку позивачів, є незаконним, ухваленим з порушенням законодавства, таким, що грубо порушує права позивачів як землекористувачів, і таким, що підлягає скасуванню з урахуванням наступного. Позивачі посилаються на те, що згідно типового договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 16.04.1990 року [PERSON] надано в користування земельну ділянку площею 600 кв. метрів по [ADDRESS]. Проте, рішення про надання [PERSON] в користування ще 0,04 га по [ADDRESS] для обслуговування будинку [ADDRESS] відсутні. Тому, на думку позивачів, відсутні правові підстави для надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,10 гапо [ADDRESS], оскільки в користуванні [PERSON] на законних підставах перебуває земельна ділянка лише площею 600 кв.метрі в м.Фастові. Проте, суд не погоджується з викладеною позицією позивачів враховуючи наступне. Відповідно до підпункту «г» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - з 1 січня 2002 року відповідно до ст. 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно зі ст. 334 ЦК, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Отже, за її відсутності у набувача майна за договором право власності виникнути не може і відповідно про державну реєстрацію такого права не йдеться. У справі наявний лише письмовий доказ - договір дарування [PERSON] частини жилого будинку по вул. Крупської, 26 позивачам, тобто договір, що стосується нерухомого майна. Будь яких виписок з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування, нотаріально оформлених або реєстраційних документів на право володіння або користування земельною ділянкою позивачами не надано, тобто відсутні письмові докази. Посилання позивачів на факт обробляння спірної земельної ділянки протягом кількох останніх років не є належним доказом щодо права на володіння або користування вказаною земельною ділянкою. Отже, позивачами не надано до суду документів у якості письмових доказів, які б свідчили про порушення їх прав на земельну ділянку, так як договір про відчуження земельної ділянки за адресою вул. Крупської, 26 нотаріально не посвідчувався і будь яка державна реєстрація права позивачів на земельну ділянку апріорі здійснюватися не могла з урахуванням діючого на той час законодавства. Крім того, під час розгляду справи позивачі не довели та не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення відповідачем [PERSON] та виконавчим комітетом Фастівської міської ради прав та інтересів позивачів, оскільки оформлення договору дарування [PERSON] частини жилого будинку по вул. Крупської, 26 здійснювалось у 2002 році, тобто через чотири роки після прийняття рішення виконкому про вилучення земельної ділянки. В судовому засіданні за клопотанням сторін були допитані свідки та відповідач за первісним позовом [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивачів з 2002 року, оскільки вони придбали у [PERSON] частину будинку. Земельну ділянку обробляли з 2002 року і [PERSON] і [PERSON]. У [PERSON] були гарні стосунки з батьками. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2010 року є сусідкою [PERSON] Земельну ділянку обробляли і [PERSON] і [PERSON]. Паркан не є межею, а лише відділяє зону городу від території подвір'я. Свідок [PERSON] суду пояснила, що родину [PERSON] знає близько 17 років з моменту коли вони придбали частину будинку у [PERSON] [PERSON] підтримувала нормальні стосунки з батьками. Про рішення виконкому їй нічого не було відомо. Свідок [PERSON] є двоюрідним братом [PERSON] Суду пояснив, що його дядько [PERSON] за життя продав частину будинку [PERSON], проте 4 сотки землі залишив собі, але дозволив [PERSON] її оброблять. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знала за життя [PERSON], інформацією з приводу того, що він передав частину земельної ділянки доньці [PERSON] не володіє. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знав [PERSON] з 1996 року. За життя [PERSON] встановив паркан між городом та двором, коли переселився в нову хату ще в 1998 році. Про передачу землі [PERSON] нічого не говорив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що вся земельна ділянка біля будинку [PERSON] була огороджена парканом. Паркан ставився, коли [PERSON] вже там жила. Даний паркан, яким огороджена земельна ділянка домоволодіння [PERSON], з обох боків ділянки, зроблений з аналогічних матеріалів (труб з будівельних лісів та сітки) і зазначив, що його було встановлено [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що знала [PERSON] ще з 1996 року. Коли почали проживати [PERSON], то паркан уже стояв. [PERSON] обробляла город з дозволу [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що на той час діяв Земельний кодекс 1990 року і ст..3 передбачала повноваження щодо передачі земельних ділянок. На той час рішення про надання і вилучення 4 соток землі було правильним та законним. Питання на виконком виносив архітектор, він готував проект рішення. Блан рішення був лише в оригіналі, потім передавався в архів. Затверджувалась номенклатура з терміном дії. Сумніву, що заява може бути відсутня не існувало. Але в архів передавалось лише рішення, пакет документів, на підставі якого воно виносилось до архіву не передавався. Рішення про передачу повноважень діяло до кінця скликання ради і скасоване не було. Земля на той час була у державній власності і передавалась у користування. Технічна документація на той час не розроблялась. Рада фактично мала право вилучати та передавати земельні ділянки. Висновки могли бути і в усній формі. Аналізуючи обставини та свідчення допитаних в судовому засіданні свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], паркан між домоволодіннями по [ADDRESS], був встановлений [PERSON] або безпосередньо перед продажем частини житлового будинку, або після його продажі для розділення земельної ділянки між домоволодіннями та встановлення меж. Зазначені свідки у своїх показах також вказали, що паркан встановлений між домоволодіннями по [ADDRESS], а також паркан, яким огороджена земельна ділянка домоволодіння [PERSON], з обох боків ділянки, зроблений з аналогічних матеріалів (труб з будівельних лісів та сітки) і вказали на його встановлення [PERSON], а також обробляння ним, його дружиною, братом відповідачки [PERSON] та відповідачкою спірної земельної ділянки, за виключенням декількох років. Крім того, з показів свідків вбачається, що родини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] жили дружньо та мирно, жоден із свідків не повідомив про те, що існував якийсь конфлікт чи спір між батьком та донькою ([PERSON], [PERSON]), що може свідчити про те, що вилучення земельної ділянки відбувалось за добровільною згодою батька відповідачки [PERSON] Проте, суд критично відноситься до показів свідка [PERSON], оскільки вона під час допиту пояснила, що дуже добре знає родину [PERSON], оскільки її мати працювала з чоловіком [PERSON] [PERSON] під час її допиту як свідка суду пояснила, що вважає позов [PERSON] та [PERSON] безпідставним, оскільки в 1998 році їх родина в м. Фастові не проживала, а тому їх права, жодним чином, рішенням виконкому Фастівської міської ради від 29.09.1998 року не могли бути порушені. З 1960 року виділена земельна ділянка належала її родині, в тому числі її батькам. Батько [PERSON] в 2002 році розпочав будівництво нового будинку, отримав земельну ділянку, в 1990 році вона особисто писала заяву. Вся ділянка по [ADDRESS] належала батьку [PERSON] і він написав заяву про відмову від частини земельної ділянки біля старого будинку, який мав продаватись. Дійсно, родина [PERSON], яка придбала старий будинок дружньо ставилась до батька та надавали допомогу один одному. Вважає, що батько за життя при продажу будинку не був зобов'язаний повідомляти покупців про наявність рішення від 1998 року, оскільки згідно договору дарування, яким відчужувалась частина будинку [PERSON], мова йшла лише про будинок і ніяк не про земельну ділянку. Дані свідчення суд вважає такими, що в повному обсязі достовірно відтворюють обставини, що є предметом даного спору та свідчать про безпідставність позову [PERSON] та [PERSON] Щодо пропущення позивачами строків позовної давності, то, зважаючи на встановлені судом обставини та з урахуванням показів свідка [PERSON], викладених вище, суд дійшов висновку про те, що саме під час розробки проекту землеустрою позивачі дізналися, щочастина земельної ділянки, яку вони тривалий час обробляли і вважали себе землекористувачами була надана відповідачці на підставірішення виконкому Фастівської міської ради від 29.09.1998 року, тому суд не застосовує до даних правовідносиннаслідків спливу строку позовної давності. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення виконкому Фастівської міської ради від 06.10.2016 року № 5/39-ХУІІІ - УІІ, то суд дійшов наступних висновків. Як зазначила представник Фастівської міської ради, на підставі рішення виконавчого комітету № 203/7 від 29.09.1998 року[PERSON] Миколаївна виготовила повий технічний паспорт на належне їй домоволодіння, в подальшому звернулась з заявою до міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] по [ADDRESS]. Зважаючи, на те, що батьком відповідачки [PERSON]-[PERSON] не були внесені зміни до технічної документації, позивачі [PERSON] рахували, що в їхньому користуванні знаходиться площа земельної ділянки, яка вказана в технічному паспорті на будинок та договорі купівлі продажу будинку, оскільки про існування рішення виконавчого комітету 1998 року їм не було відомо. Таким чином, Фастівська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення від 06.10.2016 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну сумісну власність [PERSON], [PERSON], площею 0.0618 га для ведення особистого селянського господарства у [ADDRESS], виходила з площі, яка була зазначена в технічному паспорті на будинок та договорі купівлі-продажу будинку, а тому не врахувала раніше прийняте рішення, яким було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] по [ADDRESS] - [PERSON] Враховуючи викладене вище, суд вважає, що неврахування Фастівською міською радою раніше прийнятого в 1998 році рішення, не є правовою підставою для визнання незаконним та скасування рішення Фастівської міської ради № 5/39-ХУІІІ - УІІ від 06.10.2016 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] громадянам [PERSON] та [PERSON] Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються сторони по первісному та по зустрічному позову, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, є підстави для відмови у їх задоволенні в повному обсязі. Щодо клопотання представника позивача за зустрічним позовом адвоката Зайченко В.М. про стягнення витрат на правову допомогу, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати пов'язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд відмовив у задоволенні зустрічного позову, то відповідно і не підлягають стягненню з відповідачів за зустрічним позовом судові витрати.

Outcome: dismissed