Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

До суду надійшов зазначений вище позов, який позивач з урахуванням уточнень мотивує тим, що в період перебування з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Ірпінського міського суду від 28.08.2012 р., ними по договору купівлі-продажу від 06.09.2003 р. було придбано 42/100 частин будинку [ADDRESS]. Вважає, що дане майно є спільною власністю подружжя, але добровільно його розділити відповідач не погоджується. Враховуючи, що майно є неподільним, вказує, що його необхідно поділити на ідеальні частини. Просить суд визнати 1/2 частину 42/100 частин будинку [ADDRESS], а саме 21/100 як об'єкт спільної сумісної власності подружжя; Визнати за нею право власності на 21/100 частин будинку [ADDRESS]; Визнати за відповідачем право власності на 21/100 частин будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримала позов, підтвердила обставини, наведені в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказував, що 42/100 частин будинку [ADDRESS] не є спільною власністю подружжя, оскільки спірну частину будинку було придбано за його особисті кошти від продажу його квартири [ADDRESS]. Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що сторони по справі з 27.02.1993 р. перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Ірпінського міського суду від 28.08.2012 р. (а.с. 7). Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 06.09.2003 р. (а.с. 8) відповідачем [PERSON] було придбано 42/100 частин будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1, 7 ст. 57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, 42/100 частин будинку [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки були придбані сторонами під час шлюбу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Оскільки відповідач не визнає права позивачки на спільну частину будинку, суд вважає за доцільне захистити таке право позивачки шляхом визнання 42/100 частин будинку [ADDRESS] спільним майном подружжя. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що цю частину будинку було придбано за його особисті кошти, оскільки суду не було надано доказів того, що кошти від продажу квартири [ADDRESS] (яка була придбана частково за особисті кошти відповідача, що визнала в судовому засіданні позивачка), були витрачені на придбання 42/100 частин будинку [ADDRESS]. Вирішуючи питання про поділ спільного майна сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.07 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сторонами не надано суду доказів того, що 42/100 частин будинку [ADDRESS] неможливо поділити в натурі (що є обов'язковою умовою для розподілу майна на ідеальні частки), тому суд не знаходить підстав для розподілу частини будинку не в натурі і відмовляє в цій частині в позові. При цьому, суд враховує, що на пропозицію суду сторони відмовились від заявлення клопотання про призначення судом будівельної експертизи для з'ясування вартості спірного майна та способу його розподілу в натурі. У зв'язку з частковим задоволенням позову суд покладає судові витрати на сторін порівну. Враховуючи, що суду не було надано доказів дійсної ринкової вартості спірного майна, суд встановлює найбільший розмір судового збору в 3 654,00 грн., який стягує із сторін на користь держави.

Outcome: approved