Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

До суду надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 30.11.2017 року стягнути з відповідача на її користь 1 485 670,78 грн., з яких: сума пені - 1 410 414,06 грн., проценти по вкладу за процентною ставкою у розмірі облікової ставки НБУ - 54 563,15 грн., інфляційні втрати - 16 829,42 грн., три проценти річних - 3 864,15 грн.; моральну шкоду в розмірі - 10 000,00 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що для перерахування коштів на виконання рішення Європейського суду з прав людини позивачем 14.10.2013 року відкрито поточний рахунок в ПАТ «Ощадбанк» у м.Євпаторія згідно з Договором №52652911. За платіжним дорученням №405 від 20.01.2014 року Міністерство юстиції України перерахувало через Державне казначейство України на виконання рішення Європейського суду з прав людини 108 576,91 грн. для перерахування на рахунок, що відкритий на підставі зазначеного вище договору. З 17.03.2014 року ПАТ «Ощадбанк» припинило будь-які операції у Криму та згодом закрив Кримську філію. Як зазначає позивач, 13.05.2014 року в м.Києві позивач відкрила новий поточний рахунок за Договором №1947227. На її неодноразові звернення Банк не перерахував кошти на рахунок. Потім за ініціативи банку було відкрито ще один рахунок на підставі Договору №2008005 від 09.09.2014 року на який мав бути здійснений переказ грошових коштів. Так як кошти так і не були переказані, позивач звернулась до суду із позовом. На підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 03.02.2016 року, 04.11.2016 року Банк здійснив виплату коштів в сумі 108 576,91 грн., інфляційні втрати, три проценти річних за період з 13.10.2014 року по 28.08.2015 року та пеню. Проте так як виплата суми фактично відбулась лише 04.11.2016 року, позивач просить стягнути з відповідача за період з 29.08.2015 року по 04.11.2016 року - 433 дні інфляційні втрати в сумі 16 829,42 грн., три проценти річних в сумі 3 864,15 грн., а також на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню в сумі 1 410 414,06 грн. На підставі статей 1058, 1061 ЦК України оскільки умовами договору не встановлено розмір процентів, які Банк зобов'язаний сплачувати на суму банківського вкладу чи інший дохід, позивач просить стягнути відсотки за період з 11.02.2014 року по 04.11.2016 року на рівні облікової ставки НБУ, що становить 54 563,15 грн. Крім того позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача їй була спричинена моральна шкода, яку оцінила в розмірі 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог. Крім того представники просили застосувати наслідки спливу позовної давності щодо нарахованої позивачем пені. 06 березня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в яких представник зазначає, що в зв'язку з неможливістю здійснення банківської діяльності в рамках чинного законодавства України на території Автономної республіки Крим з 06.05.2014 року АТ «Ощадбанк» припинив будь-які банківські операції у Криму та закрив філію - Кримське Республіканське управління та анульовано банківську ліцензію. А тому так як відповідач не мав можливості здійснювати банківську діяльність на території Автономної республіки Крим, ПАТ «Державний ощадний банк України» було розроблено Порядок обслуговування клієнтів філії - Кримського республіканського управління АТ «Ощадбанк» за операціями з роздрібного бізнесу. На виконання вказаного Порядку позивачу було запропоновано прийти до територіально відокремленого безбалансового відділення №10026/0166 філії - Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» для заповнення відповідної заяви та надання позивачем необхідного пакету документів. Після того, як позивач звернулась до філії Банку, було відкрито рахунок та підписано договір. Представник відповідача вважає, що в зв'язку з тим, що позивач не надала заяву встановленого Порядком зразка та відповідний пакет документів, кошти не були перераховані. Також представник зазначив, що так як умовами договору передбачено сплату 0% річних, по рахунку не можуть бути сплачені проценти в розмірі облікової ставки НБУ. Представник зазначив, що на дані правовідносини не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів» та не може бути нарахована пеня в розмірі, визначеному ч.5 ст.10 цього Закону. Водночас в даному випадку суд має застосувати положення ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка є спеціальною нормою. А також не можуть бути застосовані положення ч.2 ст.625 ЦК України. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу представники зазначили, що так як [PERSON] не є адвокатом та фахівцем в галузі права, згідно діючого законодавства не можуть бути відшкодовані витрати на правову допомогу. Між сторонами існували договірні відносини, тому не може бути відшкодована моральна шкода. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно із ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ч. 3 ст. 1066 ЦК України). Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (ч.1 ст.1067 ЦК України). У відповідності до положень ч.2 ст.1068 ЦК України, Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч.3 ст.1068 ЦК України). Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунками клієнта передбачені ст. 1073 ЦК України. Як встановлено судом, 14.10.2013 року між ПАТ «Державним ощадним банком України» (далі - Банк) та [PERSON] був укладений Договір №52652911 про відкриття фізичній особі поточного рахунку в національній валюті та його обслуговування. На підставі вказаного договору позивачу було відкрито поточний рахунок [NUMBER]. Отже, як вбачається між сторонами виникли відносини, що випливають із договору банківського рахунку. З копії платіжного доручення №405 від 20.01.2014 року вбачається, що Міністерство юстиції України через Державну казначейську службу України м.Київ перерахувало на рахунок Філії Кримське республіканське управління ВАТ «Ощадбанк» 108 576,91 грн. згідно рішення Європейського суду для зарахування на рахунок [NUMBER] [PERSON]. Як вбачається, платіжне доручення оплачене Казначейською службою України 11 лютого 2014 року. Представники відповідача не надали суду доказів, що Банком виконані положення Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, що затверджена Постановою Правління Національного банку України 16.08.2006 № 320та кошти перераховані протягом трьох операційних днів на банківський рахунок позивача. Пізніше позивачем були відкриті поточні рахунки [NUMBER] на підставі Договору №1947227 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 13.05.2014 року та [NUMBER] на підставі Договору №2008005 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 09.09.2014 року. Позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо здійснення перерахунку коштів. Листом від 26.08.2014 року за №11/2-17/1514/1456с ПАТ «Державний ощадний банк України» повідомив позивача, що після отримання вкладником нової платіжної картки на неї будуть зараховані належні позивачу кошти. Так як кошти не були перераховані на рахунок позивача, [PERSON] звернулась до суду та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.02.2016 року (справа №761/24461/15-ц), яке змінене рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.08.2017 року, стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача суму вкладу у розмірі 108 576,91 грн., пеню в сумі 200 000,00 грн., 3% річних в сумі 4 212,20 грн., розмір інфляційних втрат в сумі 61 020,22 грн. Як зазначила позивач, кошти на виконання рішення суду були їй перераховані 04.11.2016 року. Даної обставини представники відповідача в судовому засіданні не заперечували. Приписами ч. 2 ст. 625 ЦПК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунком позивача, що його було перевірено в судовому засіданні 3% річних становить - 3 864 грн. 15 коп., інфляційні втрати - 14 600 грн. 53 коп. А тому оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання та не надав можливості розпорядитись коштами, суд вбачає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача три відсотки річних та інфляційні втрати. Позивач звертаючись до суду з позовом просив стягнути з відповідача пеню на підставі положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Представники відповідача зазначали, що спірні правовідносини урегульовані Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідно до абзацу 1 п. 32.2 ст. 32 якого у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10% суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського рахунку банк надає клієнтам фінансові послуги. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію або послуги для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3). Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що володілець банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15. А тому суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» з урахуванням зазначеної вище правової позиції Верховного Суду України. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача на власну користь пеню в сумі 1 410 414,06 грн., яка нарахована за період з 29.08.2015 року по 04.11.2016 року. Представники відповідача заявили про застосування строків позовної давності до нарахованої пені, так як вона нарахована більше ніж за рік. Згідно із ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). А тому, враховуючи, що позивач звернулась до суду з позовом 14.02.2017 року, а нараховує пеню з 29.08.2015 року, що перевищує 12 місяців, тому суд вважає за можливе стягнути пеню за період з 14.02.2016 року по 04.11.2016 року. Нарахована пеня за вказаний період становить 863 186,43 грн. (108 576,91 грн. х 3% х 265 днів). Відповідно до ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Застосовуючи ст. 551 ЦК України та зменшуючи розмір пені суд виходить з того, що пеня значно перевищує суму основного боргу, більш ніж в дванадцять раз, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 03.02.2016 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду м.Києва від 02.08.2017 року (справа №761/24461/15-ц) стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 200 000,00 грн., а тому зменшує її розмір до розміру суми нарахованих 3% річних та інфляційних, тобто до 18 464,68 грн. Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в пункті 27 роз'яснює, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Проте суд вважає, що застосування ст.551 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами є правомірним, оскільки Закон - це нормативно-правовий акт, який приймається в особливому порядку органом законодавчої влади, регулює найбільш важливі суспільні відносини, виражає волю й інтереси більшості населення, має вищу юридичну силу щодо інших нормативно-правових актів, є загальнообов'язковим для всього населення і держави та охороняється державною владою. Позивач в позовній заяві просила стягнути з відповідача на свою користь на підставі положень статті 1061 ЦК України відсотки в розмірі облікової ставки НБУ. Проте суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положення статті 1061 ЦК України, так як ці положення стосуються нарахування відсотків на банківський вклад. А так як між сторонами виникли правовідносини банківського рахунку, суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин положення параграфу 1 Глави 72 ЦК України «Загальні положення про банківський рахунок». Частина 1 статті 1070 ЦК України визначає, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу (ч.2 ст.1070 ЦК України). Так як сторони домовились та зазначили в договорі, що процентна ставка на залишок коштів за рахунком складає 0,00% річних, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог позивача та стягнення відсотків. Щодо стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються положеннями чинного законодавства України, нормами яких стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Позивач просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 18 020,00 грн. Згідно із положеннями статті 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивач суду не надала доказів, що [PERSON], яка надавала правову допомогу є адвокатом чи фахівцем в галузі права, а тому з врахуванням зазначеного суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial