Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Закарпатський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, ДП «Мукачівське ЛГ» з позовом до Мукачівської РДА, [PERSON], треті особи Державна інспекція сільського господарства у Закарпатській області, Державна інспекція сільського господарства у Закарпатській області, Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області, ТзОВ «Русинія» про визнання недійсними розпоряджень голови районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Закарпатською міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері проведено перевірку з дотримання вимог земельного законодавства Мукачівською РДА при прийнятті розпоряджень пов'язаних з вилученням (припиненням права користування) земель лісогосподарського призначення у ДП «Мукачівське ЛГ». Перевіркою встановлено, що розпорядженням голови Мукачівської РДА № 163 від 23.02.2007 року з подальшими змінами, внесеними розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року, на підставі погодження Закарпатського обласного управління лісового господарства № 02/08-899 від 23.06.2006 року припинено право постійного користування ДП «Мукачівське ЛГ» земельною ділянкою лісництва ім. Морозова, загальною площею 0,4996 га, квартал 23/27, яка розташована на території Чинадіївської селищної ради за межами населеного пункту. Як зазначається у погодженні, земельна ділянка вилучається для подальшого сільськогосподарського використання, а саме для ведення особистого селянського господарства. При цьому зазначає, що при прийнятті розпорядження № 163 від 23.02.2007 року з подальшими змінами, внесеними розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року, Мукачівською РДА не дотримано вимог ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України, чинної на той час редакції, оскільки ДП «Мукачівське ЛГ» не зверталося із заявою до Мукачівської РДА про припинення права користування земельною ділянкою. Також Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області було проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства за результатами якої складено акт № 04/04/00005 від 15.02.2013 року, яким встановлено, що при прийнятті розпорядження № 163 від 23.02.2007 року з подальшими змінами, внесеними розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року не в повній мірі дотримано ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України. Крім того, згідно із зазначеним розпорядженням, земельну ділянку віднесено до земель запасу сільської ради, проте цільове призначення не змінено, а тому відповідно до ст. 55 ЗК України спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення. В подальшому спірна земельна ділянка на підставі розпорядження голови Мукачівської РДА № 356 від 15.05.2008 року була передана у власність [PERSON] При цьому вказує на те, що розпорядження прийнято з порушенням ст.ст. 20, 21, 55 ЗК України, тобто з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, а тому земельну ділянку у власність передано незаконно. Також вказує на ст. 55 ЗК України, якою визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Так як спірна земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON], до винесення оскаржуваного розпорядження голови Мукачівської РДА відносилась до земель лісогосподарського призначення тому, що перебувала у постійному користуванні ДП «Мукачівське ЛГ» та знаходилася на території Чинадіївської селищної ради за межами населеного пункту, то припинення права користування вказаною земельною ділянкою згідно з ч. 5 ст. 31 ЛК України належить до повноважень Ради Міністрів АРК, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. В свою чергу, ч. 3 ст. 32 ЛК України передбачено, що районні державні адміністрації передають у власність надають у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 га, що перебувають у державній власності у межах сіл, селищ, міст районного значення. Строк звернення до суду із позовом прокурор вважає пропущеним з поважних причин, оскільки дізнався про наявність порушень законодавства при прийнятті оскаржуваних розпоряджень з моменту надходження акту дотримання вимог земельного законодавства № 04/04/00005 від 11-15.02.2013 року, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області. Враховуючи наведене просить суд визнати недійсними розпорядження голови Мукачівської РДА № 163 від 23.02.2007 року «Про вилучення земельної ділянки» з подальшими змінами, внесеним розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року «Про припинення права користування земельною ділянкою», розпорядження голови Мукачівської РДА № 356 від 15.05.2008 року «Про передачу земельної ділянки». Також просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 445637 щодо посвідчення права власності [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,4996 га, нормативно-грошовою оцінкою 3655,01 грн., кадастровий номер 2122755500:02:023:0008, яка розташована на території Чинадіївської селищної ради за межами населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2122755500-0108070700166 від 04.06.2008 року та повернути земельну ділянку у постійне користування законному користувачу ДП «Мукачівське ЛГ». В судовому засіданні прокурор Запотічний А.І. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, та просив суд їх задовольнити, пояснивши суду, що при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, Мукачівською РДА були порушені вимоги земельного законодавства. Також пояснив, що на підставі неправомірних розпоряджень відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована на території Чинадіївської селищної ради. Представник Закарпатської ОДА в судове засідання не з'явився про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Представник ДП «Мукачівське ЛГ» Густі М.І. в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити пояснивши суду, що земельна ділянка знаходилася в користуванні ДП «Мукачівське ЛГ». При цьому, підприємство не зверталося із заявою до відповідача Мукачівською РДА про припинення права користування спірною земельною ділянкою. Представник відповідача Мукачівської РДА в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечив, подавши письмові заперечення в яких вказав, що в супереч зазначеного в позові, ДП «Мукачівське ЛГ» зверталося до Мукачівської РДА із клопотанням № 822 від 19.12.2006 року щодо погодження вилучення земельної ділянки площею 0,4996 га, лісництва ім. Морозова (квартал 23/27) на території Чинадіївської селищної ради, за межами населених пунктів. Клопотання зазначене у розпорядженні голови Мукачівської РДА № 163 від 23.02.2007 року «Про вилучення земельної ділянки», що свідчить про те, що з ДП «Мукачівське ЛГ» все таки було погоджено вилучення спірної земельної ділянки. Крім того зазначив, що відповідно до пункту 12 Розділу X Перехідних положень ЗК України діючого на той час, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. На підставі наведених норм, земельна ділянка, користування на яку було у встановленому законодавством порядку припинено, та яку було віднесено до земель запасу Чинадіївської селищної ради за межами населеного пункту, була передана у власність [PERSON] на підставі розпорядження голови Мукачівської РДА № 356 від 15.05.2008 «Про передачу земельної ділянки». У зв'язку із зазначеним, вважає оскаржувані розпорядження голови Мукачівської РДА законними та прийнятими в межах повноважень Мукачівської РДА, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що вилучення з користування ДП «Мукачівське ЛГ» спірної земельної ділянки відбулося зі згоди користувача, що підтверджується листом ДП «Мукачівське ЛГ» № 822 від 19.12.2006 року. Крім цього в підтвердження своєї згоди на припинення права користування земельною ділянкою, яка в подальшому була надана у власність [PERSON], ДП «Мукачівське ЛГ» видало розрахунок розміру збитків, спричинених підприємству вилученням земельних ділянок лісового фонду загальною площею 0,5 га лісництва ім. Морозова (квартал 23/27). Визначена розрахунком сума збитків, були сплачена [PERSON] ДП «Мукачівське ЛГ» 24.05.2007 року згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру № 384. Також під час розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, [PERSON] зверталася до ДП «Мукачівське ЛГ» з проханням погодити межі земельної ділянки, яка відводилась їй у власність. Межі спірної земельної ділянки були погоджені директором ДП «Мукачівське ЛГ» згідно з актом перенесення в натуру та встановлення зовнішніх меж земельної ділянки від 25.05.2007 року. В лютому 2007 року [PERSON] звернулася до голови Мукачівської РДА з проханням надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Чинадіївської селищної ради за межами населених пунктів. На підставі звернення було прийнято розпорядження голови Мукачівської РДА № 187 від 27.02.2007 року, яким надано дозвіл на розробку проекту відведення зазначеної земельної ділянки на території Чинадіївської селищної ради за межами населених пунктів. Після розробки проекту відведення земельної ділянки, проект був затверджений розпорядженням голови Мукачівської РДА № 356 від 15.05.2008 року та передано спірну земельну ділянку [PERSON] у власність. У зв'язку із сказаним, вважає оскаржувані розпорядження голови Мукачівської РДА законними та прийнятими в межах повноважень Мукачівської РДА, спірна земельна ділянка набута у власність [PERSON] законно, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову. Також вказав на наявність підстав для застосування строку позовної давності. Представник третьої особи Управління Держземагенства у Мукачівському районі Закарпатської області в судовому засіданні у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Представники третіх осіб Державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області та ТзОВ «Русинія» в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення прокурора, представників сторін та третьої особи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що п. 1 розпорядженням голови Мукачівської РДА № 163 від 23.02.2007 року «Про вилучення земельної ділянки», враховуючи клопотання ДП «Мукачівське ЛГ» № 822 від 19.12.2006 року, вилучено із земель, що перебувають у постійному користуванні ДП «Мукачівське ЛГ», земельну ділянку площею 0,4996 га лісництва ім. Морозова (квартал 23/27) на території Чинадіївської селищної ради за межами населених пунктів та віднесено її до складу земель запасу сільської ради. В подальшому, розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року п. 1 розпорядження голови Мукачівської РДА № 163 від 23.02.2007 року «Про вилучення земельної ділянки» викладено в наступній редакції: «Припинити право користування земельною ділянкою, що перебуває у постійному користуванні ДП «Мукачівське ЛГ», земельну ділянку площею 0,4996 га лісництва ім. Морозова (квартал 23/27) на території Чинадіївської селищної ради, за межами населених пунктів та віднести її до складу земель запасу сільської ради». Також встановлено, що розпорядженням голови Мукачівської РДА № 356 від 15.05.2008 року «Про передачу земельної ділянки» затверджено [PERSON] проект відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Чинадіївської селищної ради за межами населених пунктів та передано їй у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4996 га. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 445637, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2122755500-0108070700166 від 04.06.2008 року. Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за результатами якої складено акт № 04/04/00005 від 15.02.2013 року, встановлено, що при прийнятті розпорядження № 163 від 23.02.2007 року з подальшими змінами, внесеними розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року не в повній мірі дотримано ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України, оскільки припинення права постійного користування земельною ділянкою здійснюється у разі добровільної відмови землекористувача за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. У зв'язку цим, позивач посилається на лист ДП «Мукачівське ЛГ» № 356 від 23.10.2013 року, яким стверджується відсутність звернення ДП «Мукачівське ЛГ» із заявою до Мукачівської РДА із заявою про припинення права користування земельними ділянками. В той же час, як вбачається з листів Закарпатського обласного управління лісового господарства № 02/08-899 від 23.06.2006 року та ДП «Мукачівське ЛГ» № 822 від 19.12.2006 року, землекористувач надав свою згоду на припинення права користування спірною земельною ділянкою за умови відшкодування збитків, заподіяних лісовому господарству та втрат лісогосподарського виробництва відповідно до наданого розрахунку. Визначена розрахунком сума збитків, була сплачена [PERSON] ДП «Мукачівське ЛГ» 24.05.2007 року згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру № 384. Крім того, під час розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, [PERSON] зверталася до ДП «Мукачівське ЛГ» з проханням погодити межі земельної ділянки, яка відводилась їй у власність. Межі спірної земельної ділянки були погоджені директором ДП «Мукачівське ЛГ» згідно з актом перенесення в натуру та встановлення зовнішніх меж земельної ділянки від 25.05.2007 року. Таким чином, зазначене спростовує факт відсутності добровільної відмови землекористувача від спірної земельної ділянки та порушення Мукачівською РДА при прийнятті розпорядження № 163 від 23.02.2007 року «Про вилучення земельної ділянки» з подальшими змінами, внесеним розпорядженням голови Мукачівської РДА № 784 від 10.10.2007 року «Про припинення права користування земельною ділянкою», ч.ч. 3, 4 ст. 142 ЗК України. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Пунктом а ч. 1 ст. 17 ЗК України передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п. 12 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 ЗК України, відповідно до ч. 3 якої (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) районним державним адміністраціям надано право передавати земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання. У ст. 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» визначено поняття особистого селянського господарства, а саме: особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Пунктом а ч. 3 ст. 22 ЗК України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як встановлено в судовому засіданні, Мукачівська РДА надала спірну земельну ділянку [PERSON] саме для ведення особистого селянського господарства. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказує на порушення Мукачівською РДА порядку встановлення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки та зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 32 ЛК України районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними. При цьому суд звертає увагу, що ч. 3 ст. 20 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок, у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. На час виникнення спірних правовідносин діяла Постанова Кабінету Міністрів України № 502 від 11.04.2012 року «Про затвердження зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» у п.8 якої зазначено, що районна державна адміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї земельної ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, тощо). Крім того, ст. 32 ЛК України, на яку вказує прокурор, визначає повноваження районних адміністрацій щодо передачі земельних лісових ділянок. В свою чергу, Мукачівською РДА, відповідно до оскаржуваних розпоряджень, [PERSON] була надана земельна ділянка, яка була віднесена до земель запасу сільської ради. Виходячи із вищенаведеного суд приходить висновку, що оспорювані розпорядження голови Мукачівської РДА, видані в межах його повноважень та у спосіб передбачений ЗК України та Закону України «Про місцеві державні адміністрації», а отже підстав для їх скасування не має. За відсутності підстав для скасування відповідного рішення органу виконавчої влади на підставі якого виданий державний акт на право власності на земельну ділянки, останній також не може бути визнаний недійсним та скасований. Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції! № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно з ст. 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Верховний Суд України за наслідками розгляду справи (постанова № 6-92цс13 від 18.09.2013 року) щодо законності передачі земельної ділянки прийшов до наступного правового висновку, відповідно до якого особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Як зазначає прокурор, відповідач набула право власності на спірну земельну ділянку незаконно. Таким чином, фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу земельної ділянки відповідачу та повернення спірної земельної ділянки у постійне користування користувачу ДП «Мукачівське ЛГ». Розглядаючи цивільну справу, суд звертає увагу на ефективність правосуддя у даному спорі та на неможливість досягнення належних правових наслідків у результаті розгляду справи через невідповідність обраного прокурором способу захисту порушеного, на його думку, права, та неможливість відновлення такого. В ході судового розгляду, за клопотанням прокурора до участі в розгляді справи залучено в якості третьої особи ТзОВ «Русинія». Обгрутовуючи своє клопотання, прокурор повідомив, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.07.2008 року [PERSON] продала, а ТзОВ «Русинія» купило спірну земельну ділянку. В подальшому ТзОВ «Русинія» виготовило державний акт про право власності на спірну земельну ділянку. Звернувшись до суду з даним позовом прокурор, користуючись своїми правами, які роз'яснені в судовому засіданні, не пред'явив вимоги до ТзОВ «Русинія», яке на цей час є власником земельної ділянки, а обмежився вимогами про наявність підстав для визнання недійсними розпоряджень голови Мукачівської РДА та повернення спірної земельної ділянки у постійне користування користувачу ДП «Мукачівське ЛГ» від [PERSON], а відтак у суду відсутні підстави для повернення спірної земельної ділянки ДП «Мукачівське ЛГ» від [PERSON] При цьому, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). За даних обставин, вирішення цього спору є безперспективним, оскільки розглянувши заявлені прокурором вимоги, суд не матиме можливість виконали свою основну функцію - здійснення правосуддя, а рішення суду не призведе до ефективного поновлення порушеного права. Саме по собі оскарження розпоряджень, якими припинено право користування спірною земельною ділянкою та передано [PERSON] у власність, не є захистом публічного порядку, воно не відновлює права користувача на землю. Скасування таких розпоряджень, враховуючи той факт, що на цей час є власником земельної ділянки є ТзОВ «Русинія» та при наявності державного акту на земельну ділянку, який посвідчує право власності ТзОВ «Русинія» на земельну ділянку та який не скасовується рішенням у цій справі, не призведе до повернення земельної ділянки попередньому власнику. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, якщо прокурором ставилась мета повернення земельної ділянки, то слід було заявляти віндикаційний позов про витребування майна від добросовісного набувача. Аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що прокурор під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права. Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. В той же час судом не встановлено підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача щодо позовних вимог, оскільки перебіг позовної давності обчислюється відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки прокурором зазначено, що про наявність порушень законодавства при прийнятті оскаржуваних розпоряджень дізнався з моменту надходження акту дотримання вимог земельного законодавства № 04/04/00005 від 11-15.02.2013 року, складеного Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області, а отже відсутні підстави застосування строку давності до зазначених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову Закарпатського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, ДП «Мукачівське ЛГ» до Мукачівської районної державної адміністрації, [PERSON] про визнання недійсними розпоряджень голови районної державної адміністрації, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

Outcome: dismissed