Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Одеській області, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, третя особа [PERSON] про стягнення майнової та моральної шкоди. В своєму позові, після остаточного уточнення, позивачка просила стягнути з Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в Одеській області майнову шкоду у розмірі 26036 грн., а також стягнути на її користь з Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 25000,0 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що згідно договору від 01.01.2008 р. за № ПЦО - 2 /358К - 08 централізованої охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян, який позивачка уклала з відповідачем, Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області прийняло під охорону майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS]. В жовтні 2010 року в зв'язку з проникненням сторонньої особи в квартиру позивачки з тієї причини, що відповідач не забезпечив належним чином виконання своїх обов'язків (не впевнився в тому, що в її квартирі немає сторонніх осіб, та залишив об'єкт без охорони) позивачці та її сім'ї була спричинена майнова та моральна шкода. Злочинцю вдалось вкрасти з її квартири золоті коштовності: золотий ланцюг, 2 пари золотих сережок, а також гроші у сумі 3000,0 доларів США. В зв'язку з цими обставинами, позивачка звернулась до правоохоронних органів із заявою про відкриття кримінальної справи. Недобросовісне виконання договірних обов'язків зі сторони відповідача привело до порушення прав позивачки. В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Поліщук І.О.) перебувала цивільна справа № 521/15396/13-п (провадження № 2/521 /6466/13) за позовом [PERSON] до Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Одеській області, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про стягнення майнової та моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявила клопотання про об'єднання цієї справи в одне провадження із цивільною справою за її позовом, оскільки [PERSON] є її чоловіком і викрадені гроші та коштовності є спільними майном, а вирішення цих справ впливає одне на одне. Враховуючи обставини справ, згідно ч. 1 ст. 126 ЦПК України, ухвалою від 23 жовтня 2013 року, суд вирішує об'єднати справи в одне провадження. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] повністю підтримав доводи позовної заяви [PERSON], просив постановити рішення, яким стягнути на його користь з Управління державної служби охорони при ГУ МВС України в Одеській області майнову шкоду у розмірі 26036,0 грн., а також стягнути на його користь з Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області моральну шкоду в розмірі 25000,0 грн. 25.09.2013 року до суду із клопотанням про вступ до розгляду справи звернулася прокуратура Малиновського району м. Одеси, у зв'язку із чим була залучена до участі у справі. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Одеській області в судове заперечував проти задоволення позовів, про що надав письмові заперечення, з яких вбачається, що з наданих позивачами суду документів, що є в матеріалах цивільної справи (а це копія укладеного між Державним закритим акціонерним товариством «Охорона-Комплекс» та [PERSON] договору № 4512/2 від 10.05.2005 централізованої охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян; а також копія укладеного між [PERSON] та Державним ЗАТ «Охорона-Комплекс» Договору № 5062 від 10.05.2005 р.) вбачається, що [PERSON] має право пред'явити свої позовні вимоги саме Державному закритому акціонерному товариству «Охорона-Комплекс», з яким було укладено зазначені вище договори. Відповідно до пункту 9.1. Договору № ПЦО-2/958К-08 централізованої охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян від 01.01.2008 р., строк дії вказаного Договору закінчився 02 січня 2010 року. Між тим, в позовній заяві позивачка стверджує, що проникнення сторонньої особи в її квартиру мало місце в жовтні 2010 року, тобто вже після закінчення строку дії Договору № ПЦО-2 958К-08 від 01.01.2008 р. Таким чином, позивачка не має правових підстав посилатися па Договір № ПЦО-2 958К-08 від 01.01.2008 в обґрунтування своїх позовних вимог. Позивачка не падала суду жодного доказу проникнення в її квартиру сторонньої особи у вказаному нею періоді - а саме, в жовтні 2010 року. Позивачка надала суду тільки одну розрахункову квитанцію № 83 від 28.06.2010 р., що видана СПД [PERSON]. на серги 0.97 на суму 412 грн. 00 коп. Інших доказів па підтвердження знаходження у неї в квартирі у жовтні 2010 року золотих прикрас та 3000,0 американських доларів позивачка суду не надала. Позивачка замовчує, що відповідно до умов Договору № ПЦО-2/958К-08 від 01.01.2008 р. розмір майнової відповідальності Управління ДСО за Договором не міг перевищувати 5000,0 грн. (пункт 2.1. Договору); у разі заподіяння збитків, їх розмір повинен були підтверджений відповідними документами, складеними за участю Управління ДСО (пункт 6.4. Договору). Представник Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області в судовому засіданні_заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав свої заперечення з яких вбачається, що Головне управління, є не лише суб'єктом владних повноважень, а і суб'єктом господарювання, в жодних правовідносинах з позивачем не перебувало та не порушувало прав та охоронюваних законом свобод та інтересів позивача, повинне виплатити позивачу грошові кошти за рахунок коштів, які виділяються на утримання Головного управління одночасно як суб'єкта владних повноважень і як суб'єкта господарювання. Крім того, спірні правовідносини які виникли між позивачем та органами Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області, які відповідно до бюджетного законодавства є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня і уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення видатків з бюджету. У даному випадку, як стверджує позивач, шкоду завдано органом Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області, у зв'язку з недобросовісним виконанням договірних обов'язків відповідно до договору від 01.01.2008 р. за № ПЦО-2/358К-08, тому шкода повинна відшкодовуватись за рахунок коштів органу Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області, тобто за рахунок бюджету, передбаченого для цього органу, а останній зобов'язаний вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань. Але треба врахувати, що право на відшкодування шкоди, завданої органами виникає у випадках, якщо рішення, дії або бездіяльність вищевказаних органів визнано неправомірними, відповідно до вимог чинного законодавства України: ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, ст. 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірніми рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У зв'язку з тим, що рішення, дії або бездіяльність органів Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області позивачем не оскаржувалось, та не має рішень суду з приводу визнання дій або бездіяльності вищевказаних органів неправомірними - позивач не має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку суми, яку він хоче стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в якості компенсації моральної шкоди. Також, відсутність правових підстав для стягнення коштів з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області знаходить своє підтвердження в самому позові в якому не зазначено жодної протиправної дії з боку Головного управління, та не зроблено жодного посилання на норми чинного законодавства, і які б передбачали покладання відповідальності на органи державної казначейської служби України за неправомірні дії чи бездіяльність інших органів, підприємств, установ. Представник прокуратури Малиновського району м. Одеси підтримав позицію Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо визначення та оцінки правовідносин сторін, а позови [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно договору від 01.01.2008 р. за № ПЦО - 2 /358К - 08 централізованої охорони майна, що знаходиться в жилих приміщеннях громадян, який позивачка [PERSON] заключила з відповідачем, Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області прийняло під охорону майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В жовтні 2010 року в зв'язку з проникненням сторонньої особи в квартиру позивачки з тієї причини що відповідач не забезпечив належним чином виконання своїх обов'язків (не впевнився в тому, що в її квартирі немає сторонніх осіб, та залишив об'єкт без охорони) позивачці та її чоловікові [PERSON] була нанесена майнова шкода. Крадію, за твердженням позивачів, вдалось вкрасти з квартири золоті коштовності: золотий ланцюг та 2 пари золотих сережок, а також гроші у сумі 3000,0 доларів США. В зв'язку з викладеними обставинами позивачка звернулась до правоохоронних органів з заявою про відкриття кримінальної справи. 10.09.2010 року Таїровським ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області була порушена кримінальна справа № 4501000399 за фактом таємного викрадення майна [PERSON] за ст. 185 ч.3 КК України. Згідно довідки від 13.03.2013 року слідчого відділення Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в ході розслідування кримінальної справи, особи які скоїли злочин, не встановлені, в зв'язку з чим 24.11.2010 року слідство по кримінальній справі зупинено на підставі п. 3 ст. 206 КПК України. Щодо дії договору 01.01.2008 р. за № ПЦО - 2 /358К - 08. Відповідно до п. 9.1 Договору № ПЦО-2/958К-08 від 01.01.2008 р. договір укладається строком на один рік і набуває чинності на наступний день після його підписання. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не вимагає його припинення або переукладання на нових умовах, то договір залишається в силі на попередніх умовах і на той же строк. За твердженням представника Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Одеській області строк дії вказаного Договору закінчився 02 січня 2010 року, а проникнення було 06.09.2010 року. При цьому, така позиція не може бути прийнята судом, оскільки за змістом п. 9.1. Договору № ПЦО-2/958К-08 не вбачається, що договір автоматично переукладається на той же строк лише один раз. При цьому Управління Державної служби охорони протягом січня 2010 року по вересень 2010 року продовжувало приймати оплату від [PERSON] за Договором № ПЦО-2/958К-08 від 01.01.2008 року, співробітники Укравління прибули на охороняємий об'єкт, а значить своїми діями підтвердило факт переукладення договору на новий строк. Після отримання повідомлення від співробітників Управління Державної служби охорони про необхідність прибути до квартири, [PERSON] прибула до квартири, але співробітників вже не було, тобто об'єкт фактично був залишений без охорони. Позивач [PERSON], який є чоловіком [PERSON] і який проживає разом з нею в квартирі [ADDRESS], отримав вихідну допомогу як військовослужбовець 02.08.2010 року в розмірі 36497,0 грн. Ці кошти позивачі вважають спільним майном подружжя. Доказів факту зникнення саме тих коштовностей, на які вказують позивачі і, до суду не надано. За п. 6.2. Договору № ПЦО-2/958К-08 від 01.01.2008 року «Відповідальність виконавця» у відшкодування збитків входить вартість викраденого майна,в тому числі грошові кошти в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Таким чином, договором обмежена відповідальність відповідача. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що на користь кожного з позивачів має бути відшкодовано майнову шкоду в розмірі по 6090,0 грн. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги позивачів в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До судових витрат згідно зі ст. 79 ЦПК України відносяться судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи. Позивачкою понесені судові втрати в сумі 737,3 грн. За викладених обставин на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню 172,26 грн. (26036, грн. : 6090,0 грн. = 4,28 грн.; 737,3 грн. : 4,28 грн. = 172,26 грн.).

Outcome: partial