Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про визнання поважними причин пропуску строку для вступу в спадщину за заповітом, поновлення строку для прийняття спадщини за заповітом, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом і про визнання свідоцтва про прийняття спадщини за законом недійсним до відповідача [PERSON] треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора, нотаріус Липецької обласної нотаріальної палати нотаріального округу м. Липецька Російської Федерації, згідно якого просить визнати поважною причину пропуску строку для вступу до спадщини визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини після померлої матері [PERSON], визнати свідоцтво про право на спадщину, видане на ім»я [PERSON], недійсним та визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом: на квартиру [ADDRESS] Федерація та на квартиру [ADDRESS] посилаючись на наступне: [INFO] року померла її мати [PERSON], [INFO], яка на момент смерті була зареєстрована в м. Верхівцеве [ADDRESS], а фактично проживала в [ADDRESS] 13.05.2009 року її мати [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось би і все те, що буде належати їй на момент смерті вона заповіла їй [PERSON] Заповіт був складений в присутності нотаріуса в приміщення Верхньодніпровської державної нотаріальної контори. Відповідно вона є спадкоємцем за заповітом. З 1991 року протягом 15 років її мати [PERSON], та батько [PERSON], проживали разом нею однією сім»єю. Вона та її сім»я піклувались про своїх батьків, допомагали їм по господарству, забезпечували належний догляд за ними. В той час як відповідач приїздив до батьків дуже рідко. Її батько був інвалідом 1 групи, та не міг рухатись з 1997 року. Вона та її сім»я забезпечували йому належний догляд, а відповідач приїхав лише на поховання батька в 2002 році, наступного разу він приїхав лише в серпні 2006 року. В 2006 році її мати [PERSON], поїхала з відповідачем на постійне місце проживання до м. Липецька РФ, попередньо купивши там квартиру [ADDRESS], щоб оформити там пенсію, так як пенсія там була значно вищою, ніж в Україні. Проте, проживаючи в м. Липецьку [PERSON]. неодноразово скаржилась їй по телефону, що відповідач забирає в неї пенсію, дає лише незначні суми, а також не надає їй ніякої допомоги та догляду. Потім мати стала просити забрати її до себе на Україну, але відповідач її не відпускав. Так я к вона є інвалідом П групи, то за станом здоров»я не могла поїхати та забрати матір до себе. Тоді мати, щоб не викликати підозри приїхала у вересні 2008 року до свого брата [PERSON], проживаючого в Сумській області, звідки вона її забрала до м. Верхівцеве Верхньодніпровського району. В подальшому мати виразила бажання залишитись проживати з нею і не бажала повертатись до відповідача та оформила громадянство України, а 27.10.2008 року отримала паспорт громадянина України. В подальшому матері потрібно було поїхати до м. Липецька для оформлення інших документів і для повернення на постійне місце проживання до м. Верхівцеве та забрати свої речі. Перед від»їздом мати і склала заповіт на її ім»я. Відповідач, дізнавшись, що їх мати збирається повернутись на постійне місце проживання до України, а також, що вона склала заповіт на її ім»я не дав можливості матері цього зробити і мати змушена була залишитись жити в м. Липецьку. А вона, зважаючи на її стан здоров»я не могла поїхати до матері. Весь час, який мати перебувала в Росії, вона підтримувала з неї зв»язок по телефону. лише останній місяць, перед смертю матері вона не могла до неї додзвонитись. Вона неодноразово намагалась зателефонувати до відповідача, але останній не відповідав на її дзвінки. Коли і від кого їй стало відомо про смерть матері вона точно не пам»ятає. Дізнавшись про смерть матері вона сильно страждала, так як для неї це було душевної травмою і навіть не думала про оформлення документів на прийняття спадщини. Сильне душевне хвилювання з цього приводу вона відчуває і по цей час. Крім того [PERSON], через деякий час після смерті матері став телефонувати їй на мобільний телефон та вимагати відмовитись від спадщини та погрожував їй. Вона, хвилюючись за своє життя не вживала ніяких дій по вступу до спадщини. На час, коли відповідач оформив спадщину, він знав де вона проживає, номер її мобільного телефону, але не попередив про це нотаріуса, якій не повідомив і про наявність заповіту. Крім того вона телефонувала нотаріусу [PERSON], яка повідомила їй про те, які документи потрібні для оформлення спадкових прав, але таких документів у неї не було. Через деякий час, в неї покращився стан здоров»я, вона змогла фізично та морально почати оформлення документів на прийняття спадщини, на той час і відповідач перестав їй телефонувати та погрожувати. 04.02.2013 року вона звернулась із заявою про прийняття спадщини, до державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашової Г.В. 05.02.2013 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв»язку з тим, що пропустила строк для прийняття спадщини, не проживала разом з померлою і своєчасно не подала заяву про прийняття спадщини. Також із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй стало відомо, що свідоцтво про право на спадкування за законом на квартиру за адресою: [ADDRESS] РФ видане 12.05.2011 року Нотаріусом Липецької обласної нотаріальної палати [PERSON] на ім»я відповідача. Вважає, що строк для прийняття спадщини вона пропустила з поважної причини, а свідоцтво про право на частину спадкового майна, видане на ім»я відповідача є недійсним, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за уточненою позовною заявою в останній редакції, підтримав в повному об»ємі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Відповідач [PERSON],. допитаний в порядку судового доручення, позовні вимоги не визнав, давши наступні пояснення, що після смерті матері він намагався знайти сестру та з цього приводу телефонував їх спільному родичу, у якого намагався дізнатись номер телефону позивачки. Родич повідомив йому, що його син додзвонився до сина [PERSON], і повідомив про смерть матері, але остання скала, що на похорони приїхати не зможе. Згідно відзиву наданого представником відповідача до протоколу допиту в порядку судового доручення від 29.08.2013 року також повідомив, що відносини між матір»ю та позивачкою не були хорошими. Позивачка ображала матір, не надавала їй належного догляду, в зв»язку з чим в 2006 році він забрав матір до Росії. Позивачка не надала доказів того, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин. Свідоцтво про смерть матері позивачка могла отримати через органи ЗАГСу, а строк для перебігу пошти з України до Росії є незначним. Про наявність заповіту він не знав. Крім того ставить під сумнів достовірність даного заповіту, виходячи з того, що на той час мати була громадянкою Російської Федерації і належно посвідченням заповіт міг бути лише в консульській установі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог: державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Раніше подавала заяву про слухання справи у її відсутність Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Липецької обласної нотаріальної палати нотаріального округу м. Липецька Російської Федерації, допитана в порядку судового доручення, позовні вимоги не визнала при цьому пояснила, що згідно законодавства Російської Федерації нотаріальні дії виконуються за місцем знаходження майна в Російській Федерації, в даному випадку застосовується закон тієї держави, де перебуває спірне майно. До неї [PERSON], з заявами про прийняття спадщини не зверталася. Про існування заповіту їй не було відомо. В обов»язки нотаріуса не входить пошук заповітів. Крім того спільної бази не ведеться. Тому про існування заповіту могло бути відомо лише у тому випадку, коли спадкоємці повідомили їй про це. Тим паче, що заповіт складений на Україні, тобто в іншій державі. Вона не мала можливості займатись пошуками заповітів в іншій державі. До неї звернувся брат [PERSON], який повідомив, що крім нього інших спадкоємців немає, при цьому він також вказав, що ще є сестра, але місце її знаходження йому невідоме. Відомостей про неї у [PERSON], ніяких немає, оскільки вони родинних відносин не підтримують. До її компетенції не входить обов»язки щодо пошуку спадкоємців, тому вона видала свідоцтво про право на спадщину [PERSON],. правомірно і підстав для визнання його недійсним немає. Суд, вислухавши, осіб, що приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступними підставами. Судом встановлено, що [INFO] року померла мати позивачки [PERSON], [INFO], яка на момент смерті була зареєстрована в [ADDRESS], а фактично проживала в [ADDRESS] Російська Федерація, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки, копією свідоцтва про смерть [PERSON],. та копією паспорту громадянина України [PERSON] 13.05.2009 року мати позивачки [PERSON] склала заповіт відповідно до якого все своє майно, де б воно не було та з чого не складалось би, і все те, що буде належати їй на момент смерті вона заповідала позивачці [PERSON] Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Малашовою В.І., та зареєстрований в реєстрі за № 1740, що підтверджується копією заповіту. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 Заповідач може призначити спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Таким чином судом встановлено, що позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері, яка заповідала їй все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого не складалось. При наявності заповіту спадкування здійснюється за заповітом і спадщина переходить до тих осіб, що вказані в заповіті, за виключенням осіб, які мають право на обов»язкову частку у спадщині. Так як відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у ст.1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місце знаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місце знаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ст. 70 ЗУ «Про міжнародне приватне право» з урахуванням положень ст. 71, 72 цього Закону спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави громадянином якої він був. Як вбачається до складу майна, яке залишилось після смерті [PERSON] входить: квартира, розташована в [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, Україна, та квартира, розташована в [ADDRESS] Російська Федерація, а також грошові вклади. Таким чином спадкове нерухоме майно розташоване на території двох держав. Відповідно до копії паспорту [PERSON], була зареєстрована в м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Україна з 31.10.2008 року. Чи була [PERSON],. зареєстрована на території Російської Федерації відомості у суду відсутні. Є лише повідомлення від 18.10.2007 року про те дозвіл на отримання [PERSON],. Російського громадянства. Відповідно до ст. 71 ЗУ «Про міжнародне приватне право, спадкування нерухомого майна регулюється законом держави, на території, якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає реєстрації в Україні -правом України. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. Відповідно ст. 45 Мінської Конвенції від 22 січня 1993 року, яку10 листопада 1994 року Верховною Радою України було ратифіковано та яка14 квітня 1995 року набула чинності для України. «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» право спадкування майна визначається по законодавству тієї Договірної Сторони, на території якої спадкодавець мав останнє постійне місце проживання. Однак, право спадкування нерухомого майна визначається законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Відповідно до ч. 1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Як вбачається із наданих суду доказів, позивач [PERSON], не проживала зі спадкодавцем [PERSON], ні на території Дніпропетровської області, ні в Російській Федерації, тому для реалізації своїх спадкових прав щодо спадкування за заповітом повинна була подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Але своєчасно цього не зробила, та звернулась із заявою про відкриття спадщини лише в лютому місяці 2013 році. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, не подав заяву про при зняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до п. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Надаючи оцінку наданим позивачем доказам, суд вважає, що позивач пропустила строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини виходячи з наступного. Як вбачається, із свідоцтва про смерть та пояснень сторін, спадкодавець [PERSON], протягом останнього року перед смертю проживала в м. Липецьку Російської Федерації. Тобто позивач, яка є спадкоємцем та [PERSON], - спадкодавець проживали не лише окремо одна від одної, а й на території різних держав. З пояснень представника позивача та відповідно до протоколу допиту відповідача [PERSON], від 02.07.20914 року, протоколу допиту нотаріуса нотаріальної палати нотаріального округу м. Липецька Російської Федерації [PERSON] вбачається, що між позивачкою [PERSON],. та відповідачем [PERSON],. існували складні відносини. Відповідач [PERSON],. пояснив, що після смерті матері він намагався знайти сестру, телефонував спільному родичу для того, щоб повідомити про смерть матері, який йому повідомив, що з цього приводу його син говорив по телефону із сином позивачки. Тобто з пояснень самого відповідача вбачається, що безпосередньо [PERSON],. відповідач [PERSON],. про смерть матері не повідомляв, а повідомляв про це якомусь родичу і суду не відомо коли та як цей родич повідомив позивачку про смерть матері. Хоч на думку суду відповідач мав можливість особисто повідомити позивачку про смерть матері, так як приїздив на Україну та забирав матір для проживання в м. Липецьку, відповідно знав де проживала у м. Верхівцеве його мати та сестра, квартири яких були поряд, тому, якщо навіть відповідач не знав номеру телефону позивачки, то міг дати телеграму про смерть матері, але цього не зробив. Крім того, з протоколу допиту відповідача вбачається, що він знав про існування заповіту, складеного йо матір»ю, але при оформленні спадщини нотаріусу цього не повідомив, також не повідомив і про її місце знаходження, хоч в 2006 році був на Україні, забирав матір, знав де проживала вона та його сестра. Тобто на думку суду вчинив дії, спрямовані на приховання інформації про іншого спадкоємця, з метою самому оформити спадкові права. Також до цього висновку суд приходить ще й з тих підстав, що відповідно гл. 10 пп.2 п. 1 Порядку у вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затвердженому наказом Міністерства юстиції України 22.05.2012 року № 2965 - При зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до п. 1 гл. 13 Порядку у вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затвердженому наказом Міністерства юстиції України 22.05.2012 року № 2965 Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; Аналогічні положення, затверджені в ст. 214 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року № 20/05 - Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, наявність та чинність спадкового договору, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Перевірка наявності заповіту (секретного заповіту), спадкового договору, здійснюється за допомогою Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів, спадкових договорів та спадкових справ. Тобто для подання заяви про прийняття спадщини перш за все нотаріусу необхідно подати свідоцтво про смерть спадкодавця, якого у позивачки не було і відповідач [PERSON],. позивачці такого документу не надавав. З пояснень представника позивача встановлено, що позивачка через органи реєстрації актів цивільного стану України зверталась із запитом щодо видачі такого свідоцтва. З копії свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 5) вбачається, що воно має напис «повторне» та вказана дата його видачі 18.12.2011 року. Коли саме отримала дане свідоцтво позивачка встановити не має можливості, але виходячи із вказаної дати його видачі вбачається, що воно було видане більше ніж через рік після смерті спадкодавця [PERSON], тобто вже із пропуском строку, передбаченого законодавством для прийняття спадщини. Вирішуючи питання щодо визнання поважною причину пропуску строку для прийняття спадщини позивачкою, суд виходить ще й з того, що відповідно до пенсійного свідоцтва позивачка є інвалідом П групи, тобто і за станом свого здоров»я була обмежена вчасно отримувати необхідні для оформлення спадкових прав документи, враховуючи необхідність їх отримати на території іншої держави, та подання заяви про прийняття спадщини. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, за потрібне визнати поважними причини пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини позивачкою та визначити позивачці [PERSON], додатковий строк для прийняття спадщини, тривалістю в чотири місяці. з моменту набрання чинності рішенням суду, який, на думку суду, буде достатнім для звернення до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Посилання сторін на те, що вони належним чином не виконували своїх обов»язків щодо догляду та утримання спадкодавця, яка була людиною похилого віку, ніякими доказами не підтверджено, та не має значення для вирішення питання щодо визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому суд враховує й той факт, що позивачка, маючи другу інвалідності за станом здоров»я можливо і не могла надати кращого догляду своїй матері, яка хоч і була особою похилого віку, але сама вільно переїздила на великі відстані в межах різних держав. Також суд вважає безпідставними сумніви представника відповідача вказані у відзиві на позовну заяву щодо дійсності заповіту, так як спадкодавець [PERSON],. мала паспорт громадянина України, виданий 27.10.2010 року, згідно якого була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] станом на час складання заповіту. Відповідно нотаріус мала право на посвідчення заповіту. Крім того, що відповідач не звертається із зустрічними позовними вимогами про визання запоіту недійсним. Щодо позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину видане на ім»я [PERSON], недійсним та визнати за позивачкою право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом: на квартиру [ADDRESS] Федерація та на квартиру [ADDRESS], суд вважає, що в задоволенні даних вимог потрібно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч.3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Так як до обов»язків нотаріуса не входить пошук спадкоємців та заповітів, суд не вбачає підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, видане нотаріусом Липецької обласної нотаріальної палати нотаріального округу м. Липецька Російської Федерації [PERSON] на ім»я [PERSON], на квартиру [ADDRESS] Федерація, так як відповідач [PERSON],. своєчасно звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Доказів того, що відповідач [PERSON],. достовірно знав про наявність заповіту на ім.»я позивачки, сторонами не надано. сам відповідач згідно протоколів допиту, ат відзиву на позаочну заяву з цього приводу дає протирічні показання. Позивачка на час видачі свідоцтва про право на спадщину із заявою про прийняття спадщини за місцем смерті спадкодавця не зверталась. Відомостей про себе та про наявність заповіту не повідомляла, тому суд не вбачає підстав для визнання його недійсним. До цього висновку суд приходить ще й з тих підстав, що і на даний час позивач [PERSON], за місцем знаходження м айна на території Російської Федерації із заявою про прийняття спадщини не звернулась, тому дані вимоги на думку суду є передчасними. Позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS] Федерація та на квартиру [ADDRESS] на думку суду також не підлягають задоволенню. Так як відповідно до постанови державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори від 04.02.2013 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв»язку з тим, що позивачка пропустила строк для прийняття спадщини, а не з інших причин. Судом прийняте рішення про визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини. Так як оформлення спадкових прав відноситься до компетенції нотаріуса, відповідно після набрання рішенням чинності позивачка має право оформити свої спадкові права через нотаріальну контору. Крім того, відповідно до ч. 4 п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК , звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Представником відповідача [PERSON], електронною поштою направлявся зустрічний позов про визнання за права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS], але так як дана позовна заява належним чином не оформлена, навіть не підписана позивачем, то до розгляду разом з первісною позовною заявою вона не приймається. З протоколу допиту відповідача [PERSON], від 02.07.2014 року ніяких відомостей про те, що він має намір подати зустрічний позов не вбачається. Крім того відповідач наділений правом оформити свої спадкові права на іншу частину спадкового майна шляхом звернення із відповідною заявою до нотаріальної контори, тобто до органу, до компетенції якого входить вирішення цього питання, відповідно в судовому порядку дане питання вирішенню не підлягає. На основі ст.ст.1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України,

Outcome: partial