Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON], з позовом про розірвання шлюбу та про розподіл майна подружжя до відповідача [PERSON], посилаючись на наступне: 18.09.2004 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Актовий запис № 31. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO] Причиною розпаду сімейних відносин стало те, що через несумісність характерів у них виникають постійні сварки, через що вони втратили повагу одне до одного. В середині березня 2016 року чоловік вигнав її з дітьми з їхньої спільної квартири і з того часу вона змушена проживати у батьків, незважаючи на те, що вона є співвласником квартири . Крім того за час перебування в шлюбі в 2007 році ними був придбаний автомобіль ВАЗ-2109 вартістю 32000 грн., який є їхньою спільною сумісною власністю. Позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на ? частину автомобіля та стягнути з відповідача 18000 грн., що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному об'ємі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що у наданий судом строк примирення між нею та відповідачем не відбулося. Відповідач не вчиняв ніяких дій для їх примирення, до квартири її з дітьми так і не пускає. Придбаний ними автомобіль просить розділити як спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на ? його частину та стягнувши з відповідача 18000 грн. Так як кошти на придбання автомобіля давали її батьки. Даний автомобіль вони продали в 2011 році, але відповідач купив новий автомобіль, на якому він їздить. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав, пояснивши, що в наданий судом строк примирення між ними не відбулось. Проти задоволення позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на ? частину автомобіля в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя заперечував посилаючись на те, що автомобіль ВАЗ-2109 ними проданий в 2011 році в період перебування у шлюбі. Крім того на даному автомобілі він їздив за довіреністю. на даний час будь-яких автомобілів зареєстрованих на його ім'я у нього немає. Він їздить на автомобілях, але це службові автомобілі і їздить він по службовим справам. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснив, що її довіритель не заперечує проти розірвання шлюбу, крім того встановлено, що між її довірителем та позивачкою відбувся фактичний стійкий розпад сімейних відносин, тому шлюб між ними потрібно розірвати. Проти розподілу спільного сумісного майна подружжя, а саме визнання права власності на ? частину автомобіля заперечувала, пояснивши, що позивачкою не надано жодних доказів про те, що даний автомобіль ними був придбаний та за яку суму. Крім того сторони не заперечують проти тієї обставини, що він в 2011 році , під час перебування сторін у шлюбі, даний автомобіль був проданий. Тому неможливо розділити річ, якої вже немає. Крім того позивач просить визнати за нею і право власності на ? частину автомобіля і стягнути з відповідача половину його вартості, що не є розподілом майна, а фактично позивач просить визнати за нею право власності на даний автомобіль в цілому. Тому в задоволені позовних вимог в цій частині просить відмовити . Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наступними підставами: судом встановлено, що 18.09.2004 року сторони зареєстрували шлюб. Їх шлюб був зареєстрований виконавчим комітетом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Актовий запис № 31, що підтверджується свідоцтвом про шлюб В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, в яких сторони записані батьками дітей . Судом встановлено, що причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність взаємопорозуміння між сторонами через різність характерів, що привело до виникнення сварок та конфліктів між ними. В результаті чого сторони втратили повагу одне до одного та їхнє спільне проживання та сімейне життя стало не можливим. Сторони обоє просять суд розірвати укладений між ними шлюб Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства та з березня 2016 року та проживають окремо одне від одного. Судом надавався сторонам строк для примирення, але примирення не відбулося. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обгрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим та суперечить інтересам сторін, тому шлюб між сторонами на думку суду потрібно розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище Після розірвання шлюбу, відповідно до бажання позивачки, суд вважає за можливе залишити прізвище, обране при реєстрації шлюбу - [PERSON]. Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Позовні вимоги в частині розподілу спільного сумісного майна подружжя задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку доходу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або шлюбним договором в період перебування шлюбу. Згідно заявлених позов них вимог позивач просить визнати за нею право власності на ? частину автомобіля ВАЗ-2109 та стягнути на її користь 18000 грн. З пояснень сторін встановлено, що в 2007 році ними було куплено автомобіль ВАЗ-2109. Але договір купівлі-продажу не оформлявся, а його придбання здійснене на підставі оформлення генеральної довіреності. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказуванню не підлягають. Так як сторони у справі визнають, що в 2007 році ними було фактично придбано автомобіль ВАЗ-2109, суд вважає, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Проте з пояснень сторін також встановлено, що в 2011 році даний автомобіль був ними проданий, що також визнається сторонами та доказуванню не підлягає. Таким чином на час розгляду справи автомобіль ВАЗ-2109 вже не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], так як ними відчужений. Виходячи з вищевикладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON], права власності на ? частину автомобіля ВАЗ-2109 в зв'язку з тим, що майно, яке просить розділити позивач, як спільне сумісне майно подружжя, набуте під час шлюбу (предмет спору), вибуло із власності подружжя [PERSON] в період шлюбу. Доказів того за яку суму проданий даний автомобіль, на що витрачені кошти, отримані від його продажу суду не надано. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки 18000 грн., на думку суду також потрібно відмовити. Крім того позивач не обґрунтовує та не надає будь-яких доказів про те, що це за грошові кошти та на які цілі вони були затрачені. Посилання позивача на те, що відповідачем придбаний інший автомобіль та в даний час відповідач їздить на автомобілі, не можуть бути враховані при вирішенні спору в цій частині, так як позивач прохає розділити як спільне сумісне майно подружжя. придбане в період шлюбу саме автомобіль ВАЗ-2109, який як встановлено в судому засіданні сторонами задовго до звернення до суду був проданий та право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на даний автомобіль припинене в період перебування їх в шлюбі. А відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. відповідно вийти за межі позовних вимог та вирішити позовні вимоги, які позивачем не заявлялись суд не має можливості. Суд вважає, що витрати, пов'язані з реєстрацією шлюбу в органах державної реєстрацій актів цивільного стану та витрати, пов'язані з розглядом справи в суді по сплаті судового збору в сумі 551 грн.. 20 за позовними вимогами про розірвання шлюбу відповідно до ст. 88 ЦПК України потрібно покласти на відповідача, так як з позивачкою залишаються проживати малолітні діти та позовні вимоги в цій частині судом задоволені. Витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн., 20 коп., за позовними вимогами про розподіл майна покласти на позивача [PERSON], так як в задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу відмовлено. На основі ст. ст. 110, 112, 60, 70 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial