Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

До суду з позовною заявою звернулася [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина, [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дати пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. 14.02.2014 з відповідачем у справі було укладено шлюб, від якого мають сина, [PERSON], [INFO]. 06.03.2018 шлюб між ними розірвано і їх спільна з відповідачем дитина перебуває на повному її утриманні, добровільно відповідач не бажає сплачувати аліменти та надавати матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина, через що вона змушена звернутися до суду за захистом прав дитини. В судове засідання позивачка не з'явилася, однак надала суду клопотання про розгляд справи без її участі, в якому зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з'явився, причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті Чернігівського районного суду Запорізької області, заяв чи клопотань до суду не надав. Суд, об'єктивно, повно та всебічно дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина: [PERSON], [INFO], що підтверджується актовим записом №29 свідоцтва про народження, зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції у Запорізькій області 15.05.2014. Малолітня дитина, [PERSON] проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні, домовленості щодо участі батька в утриманні сина не досягнуто. Положенням статті 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено обов'язок держави докладати всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищезазначені обставини, а також обов'язок обох батьків утримувати дитину та те, що відповідач працездатна особа, інших аліментних зобов'язань не має, доказів на спростування цих висновків суду не надано, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Даний розмір аліментів зможе забезпечити дитині не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, який би дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп., оскільки позивачка звільнена від його сплати при подачі позову на підставі п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved