Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

До Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. (далі - Нотаріуса), Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов мотивовано тим, що 20.09.2016 Нотаріус вчинив виконавчий напис згідно якого з позивача стягнуто 74346,21 грн., як заборгованість за кредитним договором за № PLXRRX01120541 від 06.05.2007. Позивач стверджує, що зазначений кредитний договір між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» ніколи не укладався, а сам кредит видано на підставі паспорту, який [PERSON] втратив. Виконавчий напис позивач вважає таким, що не підлягає виконанню, оскільки висновок Нотаріуса про безспірність вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» є безпідставним, а також з моменту виникнення права вимоги минуло понад три роки, крім того, Нотаріус на думку позивача, не міг отримати від ПАТ КБ «ПриватБанк» первинні документи, що посвідчують безспірність вимог стягувача, оскільки такі документи не надавалися, останнім на вимогу Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ, в ході розгляду справи з аналогічного приводу і підстав. Вказані обставини змусили [PERSON] звернутися до суду з вказаним позовом, просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича від 20.09.2016. Позивач і його представник у судове засідання не з'явилися, однак надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. у судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності . Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явився і відомостей про причини неявки суду не повідомив, хоча повідомлявся про час і місце розгляду справи належним чином. Представник третьої особи - Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницької області у судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Головного територіального управління юстиції у Вінницькі області у судове засідання не з'явився, однак надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 20.09.2016, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № PLXRRX01120541 від 06.05.2007 у сумі 74346,21 грн. (а.с. 6). У відповідності до постанови від 16.05.2017, винесеної державним виконавцем Тульчинського РВ ДВС ГТУЮ у Вінницької області, на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. 16.05.2017 відкрито виконавче провадження (а.с. 26). Статтею 87 Закону України (далі - ЗУ) «Про нотаріат», передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Таким чином, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 18 ЦК України, ст. 87 ЗУ «Про нотаріат»). Пунктом 2 Постанови КМУ «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 19.06.1999, передбачено вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, яким передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно матеріалів справи під час вчинення виконавчого напису Нотаріус керувався: заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», розрахунком заборгованості за кредитним договором за № PLXRRX01120541 від 06.05.2007, письмовою вимогою щодо усунення порушень за кредитним договором № PLXRRX01120541 від 06.05.2007, анкетою позичальника (а.с. 74 - 78). Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого, постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, суд вважає, що наданий Нотаріусу розрахунок боргу по суті не є випискою встановленої форми, оскільки не відповідає вимогам п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, у зв'язку з чим, за таких даних обставин, Нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що позивачу надсилалась та він отримував від банку досудову вимогу про усунення порушення із зазначенням у ній стислого змісту порушених зобов'язань, тим самим він був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред'явленої до стягнення. Долучені до матеріалів справи описи та реєстри поштових відправлень (а.с. 79 - 81) не є належним підтвердженням вручення вимоги позивачу, оскільки не містять жодних відомостей про такі обставини, що свідчить про те, що Нотаріусом не перевірено факту отримання [PERSON] вказаної вимоги. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172 від 19.06.1999, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє наявність необхідних документів (такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 20.05.2015 прийнятій у справі № 6-158цс15). За таких обставин, суд вважає, що у Нотаріус на момент вчинення виконавчого напису не мав підстав вважати, що розмір заборгованості перед банком, а також суми пені, комісії, відсотків, штрафів зазначених у написі, є безспірними. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ст. 268 ЦК України, передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно ст. 266 ЦК України, з спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в цілому - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ст. 257, 261 ЦК України висловлена Верховним судом України у справах № 6-95цс14 та № 6-127цс14. Пунктом 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 від 22.02.2012, встановлено, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Судом встановлено, що за кредитним договором від 06.05.2007, позивач отримав кредит з кінцевим терміном повернення 06.05.2009 у вигляді непоновлювальної кредитної лінії зі сплатою щомісячних платежів з погашення кредиту. Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в цілому - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Крім того, судом встановлено, що в виконавчому написі нотаріуса вказано, що строк за який проводиться стягнення починається з 06.05.2007 по 26.07.2016 та охоплює період понад 9 років, що суперечить ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» та п. 3.1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 296/5 від 22.02.2012. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі в ході розгляду справи не надали суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача. У зв'язку з чим, аналізуючи все вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача в рівних частинах слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору на суму 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved