Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

До Шевченківського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] із позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання неправомірною відмовою видати вклад. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.03.2016 року позивач передав працівникам Київського відділення №43 Акціонерного товариства «Таскомбанк» на зберігання нотаріально завірену копію довіреності від 23.12.14 р. сестри [PERSON] . На підставі вказаної довіреності він подав відповідачу заяву-договір №423436 на оформлення пакету послуг та приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. 04.03.2016 року позивач, який діяв від імені [PERSON] уклав з відповідачем договір №ДВ-006/128002 банківського вкладу. Протягом 2016-2017 р.р. позивач неодноразово отримував кошти з рахунків [PERSON] на підставі вказаної довіреності. Також на підставі вказаної довіреності позивач уклав договір з ПАТ «Діамантбанк» договір строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р. на користь [PERSON] з правом поповнення на строк до 26.12.2017 р. В зв`язку з банкрутством ПАТ «Діамантбанк», 23.06.2017 р. було підписано відповідний договір про передачу приймаючому банку АТ «Таскомбанк» активів, а саме договору строкового банківського вкладу №ДВ-006/128002 від 22.06.2016 р. Позивач неодноразово звертався до відповідача, а саме 27.06.2017 р., 29.06.2017 р., 30.06.2017 р., 03.07.2017 р., 04.07.2017 р., 05.07.2017 р., 06.07.2017 р. з вимогами видати йому вклад [PERSON] , але йому було відмовлено. Відмова мотивована тим, що працівники банку не можуть роздрукувати відповідну заяву на видачу готівки для касира. 06.07.2017 р. директор відділення банку Гулевич Н. відмовилась видати позивачу вклад, посилаючись на те, що довіреність від імені [PERSON] є недійсною. 07.07.2017 року по номеру «102» на місце конфлікту позивач викликав поліцію, але директор відділення банку відмовилась надати пояснення щодо повернення коштів. Тому, просить суд, визнати неправомірною відмову АТ «Таскомбанк» видати йому 27.06.2017 р., 29.06.2017 р., 30.06.2017 р., 03.07.2017 р., 04.07.2017 р., 05.07.2017 р., 06.07.2017 р. вклад [PERSON] на підставі її довіреності від 23.12.2014 р. після спливу строку, визначеного у договорі строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р. 10.07.2020 р. відкрито провадження у даній справі, з урахуванням положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У встановлений судом строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзив на позов не подав, заперечень, доказів на підтвердження своєї позиції, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача також не надходило. Разом з тим, предствником відповідача подано клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у задоволенні даного клопотання відмовлено. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Встановлено, що 04.03.2016 року між позивачем, як довірителем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» укладено договір строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р. Відповідно до п.1.1 договору, вкладник передає, а Банк приймає грошові кошти, що надійшли в розмірі, вказаному в параметрах банківського вкладу цього договору та зобов`язується виплатити вкладнику суму вкладу та проценти на неї на умовах та в порядку, передбачених цим договором. Пунктом 2.1.3 договору передбачено, що банк зобов`язаний повернути вкладнику суму вкладу в порядку та на умовах, встановлених цим договором. Як вбачається з матеріалів справи, за фактом підписання договору про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного ПАТ «Діамантбанк» на користь приймаючого банку АТ «Таскомбанк» від 23.06.2017 р. була отримана інформація про передачу договорів строкових банківських вкладів №17-03-01-000441, укладеного 01.03.2017 р. між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 887 грн. 63 коп. та № 16-03-22-000452 укладеного між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 196 000 грн. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом. Положенням ч.1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Згідно статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Так, відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вищенаведених норм процесуального права, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами, в розумінні положень ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними, відповідно до ст. 77 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За положеннями ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування Так, позивач зазначає, що 27.06.2017 р., 29.06.2017 р., 30.06.2017 р., 03.07.2017 р., 04.07.2017 р., 05.07.2017 р., 06.07.2017 р. звертався до АТ «Таскомбанк» щодо повернення вкладу [PERSON] після спливу строку, визначеного у договорі строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р., але йому було відмовлено. На підтвердження даної обставини, позивачем надано відповідь Головногоуправління національної поліції у м. Києві від 06.11.2019 р. на запит позивача, разом з тим, зміст зазначеного документу свідчить про виклик [PERSON] працівників поліції за адресою відповідача 07.07.2017 р. з приводу отримання коштів за вкладасми. Разом з тим, докази відмови АТ «Таскомбанк» повернути суму вкладу у період часу, зазначеного у позові, відсутні. Крім того, приймаючи рішення по суті справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст.15 ЦК України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. За змістом зазначеної норми матеріального права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За приписами ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Чинним законодавством України, способи захисту права у разі неналежного виконання зобов`язань передбачені положеннями Главою 51 Книги 5 Зобов`язальне право Цивільного кодексу України, які не містять в собі способу захисту, обраного позивачем. З врахуванням наведеного, беручи до уванги відсутність будь - яким хоказів на підставердження обставин, які підлягають доказуваню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. На підстав наведеного та

Outcome: dismissed