Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Дунайський прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі - ДП «ІМТП») про стягнення заробітної плати в сумі 6 359 гривень 08 копійок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу за №80 від 12.11.2010 року [PERSON] прийнято на посаду діловода управління ДП «ІМТП» з 17.11.2010 року (за 4% квотою). З 01.01.2012 року [PERSON] працює на посаді інспектора відділу документального супроводу управління порту. 20.09.2012 року [PERSON] звернулася за захистом своїх порушених конституційних прав до Дунайської прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері зі скаргою на незаконне відсторонення її від роботи на посаді інспектора відділу документального супроводу ДП «ІМТП» з 10.09.2012 року. 14.02.2013 року Ізмаїльською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією проведено обстеження робочого місця та умов праці інспектора відділу документального супроводу, за результатами якого адміністрацію порту повідомлено про те, що [PERSON] може працювати на займаній посаді. З 18.02.2013 року [PERSON] поновлена на посаді інспектора відділу документального супроводу порту. За дорученням прокуратури інспектором Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області проведено перевірку за фактами, викладеними у звернені [PERSON], за наслідками якої винесено припис про усунення порушень законодавства про оплату праці. Незважаючи на те, що підприємством незаконно відсторонено [PERSON] від виконання посадових обов'язків, його адміністрацією не було здійснено виплату останній заробітну плату за період з 10.09.2012 року по 17.02.2013 року. В подальшому, прокурор позовні вимоги уточнив, остаточно просив на підставі доводів, викладених у позовній заяві, стягнути з ДП «ІМТП» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальній сумі 6 359 гривень 08 копійок (а.с.119). [PERSON], в свою чергу, просила стягнути з ДП «ІМТП» на її користь моральну шкоду в сумі 9 920 гривень 70 копійок, посилаючись на те, що внаслідок незаконного відсторонення від роботи та невиплати належної заробітної плати, у неї погіршився стан здоров'я, у зв'язку з чим, була вимушена звертися до медичних закладів по допомогу та докласти зусиль до організації життя. Так, у висновку терапевта від 19.04.2013 року зазначено, що у неї зафіксована дисфункція вегетативної нервової системи через нестабільний психоемоційний стан, пов'язаний із проблемами на роботі, що і призвело до зупинки динаміки по основному захворюванню. Звернула увагу, що їй постійно призначалися коштовні ліки, вартість яких згідно з товарними чеками становить 4 166 гривень 70 копійок, та 19.04.2013 року була надана довідка за №72 для одержання путівки на санаторно-курортне лікування, вартість якої згідно з листом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності складає 5 754 гривні. Також звернула увагу, що моральна шкода обумовлюється душевними стражданнями, порушенням стосунків з оточуючими, нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, втратою престижу та приниженням ділової репутації серед працівників і знайомих (а.с.60). Позивачка, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання для розгляду справи по суті не з'явилася, направивши представника з належним чином посвідченими повноваженнями. У судовому засіданні прокурор та представник позивачки позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні на підставі доводів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача вважала позовні вимоги безпідставними та такими, що повністю не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову пояснила, що у період з 10.09.2012 року по 18.02.2013 року адміністрація ДП «ІМТП» жодного разу не відстороняла [PERSON] від роботи і будь-яких розпорядчих актів з цього приводу не видавала. 05.09.2012 року у зв'язку з тривалим знаходженням позивачки на лікарняному, у щорічній відпустці та у відпустці без збереження заробітної плати, їй було видане направлення на медичний огляд до Дунайської басейнової лікарні. Після отримання медичного висновку від 06.09.2013 року про непридатність [PERSON] до роботи за професією інспектора ВДС і до отримання висновку медичко-соціальної експертної комісії керівництво порту не мало законних підстав доручати їй жодну роботу. Листом за вих.№285 від 22.10.2012 року Ізмаїльська міжрайонна МСЕК підтвердила висновок Дунайської басейнової лікарні. На підставі листа МСЕК та на виконання приписів про порушення чинного законодавства адміністрація порту пропонувала позивачці іншу роботу у сприятливих для її здоров'я умовах та з урахуванням обмежень, встановлених програмою її реабілітації як інваліда, від якої вона відмовилася за формальними ознаками. Ізмаїльська міжрайонна МСЕК надала згоду на продовження [PERSON] роботи на посаді інспектора відділу документального супроводу порту лише у лютому 2013 року. Таким чином, на її думку, у період з 10.09.2012 року по 18.02.2013 року адміністрація порту здійснювала усіх залежних від неї заходів для вирішення питання роботи позивачки як інваліда і без дозволу МСЕК не мала права доручати їй роботу, протипоказану за станом здоров'я. Отже, за незалежних від адміністрації порту обставин у [PERSON] з її вини мав місце простій, за час якого заробіток не зберігається. Також вважала, що ст.237-1 КЗпП України не передбачає стягнення моральної шкоди у вигляді витрат на ліки та санаторно-курортне лікування. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані ними документи та матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Статтею 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» за №875-ХІІ від 21.03.1991 року визначено, що інваліди володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу ДП «ІМТП» за №80 від 12.11.2010 року [PERSON] була прийнята на посаду діловода управління порту за 4% квотою як інваліда 3 групи з дитинства з окладом 2 290 гривень. З 12.09.2011 року згідно наказу ДП «ІМТП» за №114-ос від 12.09.2011 року [PERSON] переведено на посаду інспектора відділу документального супроводу адміністративного відділу управління порту. З 01.01.2012 року згідно наказу ДП «ІМТП» за №183-ос від 29.12.2011 року [PERSON] переведено на посаду інспектора відділу документального супроводу управління порту. 05.09.2012 року в.о. начальника відділу документального супроводу управління порту [PERSON] видано направлення на обов'язковий попередній медичний огляд до Дунайської басейнової лікарні, у зв'язку з перенесенням у березні 2012 року операції на суглобі. Згідно висновку медичної комісії Басейнової лікарні на водному транспорті від 06.09.2012 року [PERSON] визнана непридатною до роботи по умовам праці за професією інспектора відділу документального супроводу у несприятливих умовах праці. 10.09.2012 року [PERSON] була повідомлена про неможливість допуску до роботи на займаній посаді за станом здоров'я та їй запропоновано оформити відпустку без збереження заробітної плати з 10.09.2012 року по 12.09.2012 року та залишити територію порту до прийняття рішення про подальшу роботу. При цьому, 10.09.2012 року адміністрацією ДП «ІМТП» голові профспілкової організації ДП «ІМТП» направлено подання про надання згоди на звільнення [PERSON] за п.2 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи. 11.09.2012 року профспілковим комітетом первинної профспілкової організації ДП «ІМТП» відмовлено у надані згоди на звільнення [PERSON] з посади інспектора відділу документального супроводу за п.2 ст.40 КЗпП України, оскільки у направленні на проходження медичного огляду було невірно зазначено умови праці, які не відповідають фактичним обов'язкам згідно посадової інструкції. 12.10.2012 року ДП «ІМТП» листом за вих.№12-25062/490/1179 звернулося до Ізмаїльської міжрайонної МСЕК про необхідність проведення обстеження робочого місця та умов праці [PERSON] та надання рекомендації щодо можливості подальшої роботи на займаній посаді. 22.10.2012 року Ізмаїльською міжрайонною МСЕК надана відповідь за вих.№285, згідно з якою [PERSON] не може працювати за зазначеними ДП «ІМТП» умовами праці, рекомендовано створити для неї умови праці відповідно до ст.18 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». 26.11.2012 року та 10.01.2013 року ДП «ІМТП» листами за вих.№№12-25062/562/1987 та 12-25062/01/01, відповідно, повідомлено Ізмаїльську міжрайонну МСЕК про організацію для [PERSON] робочого місця діловода СМТЗ відповідно до попередніх рекомендацій. 14.02.2013 року Ізмаїльською міжрайонною МСЕК надана відповідь, за змістом якої [PERSON] придатна працювати на посаді інспектора відділу документального супроводу, надати висновок щодо можливості зайняття нею посади діловода СМТЗ неможливо, оскільки зазначена посада не введена в штатний розпис підприємства. 14.02.2013 року листом за вих.№12-25062/180-204 ДП «ІМТП» було повідомлено [PERSON] про необхідність приступити до посадових обов'язків інспектора відділу документального супроводу з 18.02.2013 року. Зазначені обставини визнані сторонами у судовому засіданні, що у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню. Таким чином, у період з 10.09.2012 року по 18.02.2013 року [PERSON] не була допущена до виконання посадових обов'язків інспектора відділу документального супроводу та не отримувала заробітну плату. У період з 22.03.2013 року по 29.03.2013 року головним державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області було проведено позапланову перевірку ДП «ІМТП» на предмет додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування, за результатами якої складено акт за №15-03-031/0406 від 29.03.2013 року про порушення чинного законодавства про працю у відношенні працівника порту [PERSON], зокрема, у вигляді відсторонення (недопущення) її від роботи, а також виданий припис за №15-03-31/0406-0381 від 29.03.2013 року про усунення виявлених порушень. Не погодившись із вказаним приписом контролюючого органу, ДП «ІМТП» звернулося до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2013 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ДП «ІМТП» до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, третя особа - [PERSON], про визнання протиправними та скасування абзаців 2, 4, 5, 6 припису (а.с.135-146). Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2014 року постанова окружного адміністративного суду від 05.09.2013 року залишена без змін (а.с.147-152). За змістом мотивувальної частини постанови Одеського окружного адміністративного суду від 05.09.2013 року є правомірним та обґрунтованим визначення Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області порушень з боку ДП «ІМТП» ст.46 КЗпП України щодо відсторонення від роботи (не допущення до роботи) інспектора відділу документального супроводу [PERSON] Як вбачається з акту перевірки від 29.03.2013 року №1503031406, контролюючим органом в ході проведення перевірки було встановлено, що 10.09.2012 року [PERSON] безпідставно було відсторонено від роботи (не допущено до роботи) без збереження заробітної плати. При цьому, будь-яких розпорядчих документів про відсторонення її від роботи не видавалось. У період з 10.09.2012 року по 18.02.2013 року [PERSON] виходила на роботу, але фактично була відсторонена від виконання своїх посадових обов'язків та заробітна плата їй не нараховувалася. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння, відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Приймаючи до уваги, що позивачка була неправомірно відсторонена відповідачем від роботи без збереження заробітної плати, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за період з 10.09.2012 року по 18.02.2013 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При обчисленні розміру середнього заробітку, суд у відповідності до ч.8 ст.8 ЦПК України вважає можливим керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року за №100 (далі - Порядок). Так, за змістом абз.3, 4 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Останнім абзацом п.4 Порядку передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до абз.1,3 п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З огляду на викладене, розмір середнього заробітку за період з 10.09.2012 року по 18.02.2013 року становить 7 494 гривні 48 копійок, виходячи з наступного розрахунку: 1) Розрахунок середньоденної заробітної плати: липень 2012 року - 22 робочих дні; серпень 2012 року - 22 робочих дні. Середньомісячне число робочих днів: 22 + 22 / 2 = 22. Посадовий оклад у липні та серпні 2012 року - 2 290 гривень (а.с.10). Середньоденна заробітна плата: 2 290 / 22 = 104 гривні 09 копійок (а.с.186). 2) Розрахунок середнього заробітку: Кількість робочих днів, протягом яких позивачка не була допущена (відсторонена) до роботи - 109, 37 днів з яких не враховуються при обчисленні у зв'язку з находженням позивачки на лікарняному, а саме: у вересні 2012 року - 15 - 5 (дні знаходження на лікарняному) = 10; у жовтні 2012 року - 23 - 8 (дні знаходження на лікарняному) = 15; у листопаді 2012 року - 22 - 7 (дні знаходження на лікарняному) = 15; у грудні 2012 року - 21 - 17 (дні знаходження на лікарняному) = 4; у січні 2013 року - 17; у лютому 2013 року - 11. Середній заробіток: 72 Ч 104,09 = 7 494 гривні 48 копійок. Однак, зважаючи на диспозитивність цивільного судочинства та неможливість виходу за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути стягнений з ДП «ІМТП» на користь [PERSON] у заявленому розмірі, а саме у сумі 6 359 гривень 08 копійок. Також слід звернути увагу на ту обставину, що незважаючи на відсторонення позивачки від роботи на займаній посаді, у табелях обліку робочого часу відмічалися дні її тимчасової непрацездатності (а.с.45-48, 201-204). Доводи представника відповідача про те, що згідно з наказами ДП «ІМТП» за №642 від 26.06.2012 року та №686 від 12.07.2012 року був встановлений неповний робочий тиждень, а тому у період з 10.09.2012 року по 17.02.2012 року кількість робочих днів позивачки становило б 49 днів (72 робочі дні - 23 дні знаходження на лікарняному), суд до уваги не приймає, адже за змістом припису Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області від 29.03.2013 року №15-03-31/0406-0381 зазначені накази було видано з порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України щодо попередження працівників про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці до запровадження таких змін. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що працівники ДП «ІМТП» про зміну істотних умов праці згідно з наказом №41 від 17.01.2013 року також були попереджені не пізніше ніж за два місяці представником відповідача у судовому засіданні надано не було. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, яку позивачка оцінює в 9 920 гривень 70 копійок, суд виходить з положень ст.2371 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналогічні роз'яснення містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду №5 від 25.05.2001 року. Судом встановлено, що позивачці у зв'язку з неправомірним відстороненням від роботи на займаній посаді відповідачем була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, що негативно вплинуло на її стан здоров'я (а.с.61-81). При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, глибину душевних страждань позивачки, та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню - у розмірі 2 000 гривень. Вирішуючи питання в частині стягнення судових витрат зі сплати судового збору, суд виходить з положень ч.ч.1, 2 ст.79, ч.3 ст.88 ЦПК України, відповідно до яких, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за №3674- VІ від 08.07.2011 року (далі - Закон №3674- VІ) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» за №5515-VІ від 06.12.2012 року визначала, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 1 147 гривень. Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону №3674- VІ, в редакції чинній на час подання позову, за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, позовної заяви немайнового характеру - 0, 1 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону №3674- VІ за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідача в дохід держави мають бути стягнені судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 344 гривні 10 копійок (229,40 + 114, 70).

Outcome: partial