Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

До суду звернулася [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], з позовом до [PERSON] про надання тимчасового дозволу на виїзд малолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон до Республіки Італія та інших країн Шенгенської угоди,в супроводі матері без згоди та супроводу батька - [PERSON], в період з 25 жовтня 2016 року по 25 січня 2017 року, мотивуючи свої позовні вимоги тим, щосин потребує відпочинку та оздоровлення, яке вона має змогу провести за кордоном, однак відповідач - батько дитини не дає нотаріально посвідченої згоди на її виїзд за кордон, що суперечить правам та інтересам дитини. В судове засідання позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] не з`явилися, однак на адресу суду від представника позивачки - адвоката [PERSON] надійшла заява, в якій він просить слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON]в судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Не повідомив відповідач і причини своєї неявки в судове засідання. Суд, на підставі ст.224 ЦПК України, вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. При цьому суд виходив з наступного. Батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 13 червня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Донецька (а.с.9). Малолітній [PERSON] проживає разом з позивачкою в [ADDRESS] що стверджується довідкою виданою виконкомом Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської областівід 16.08.2016 року за №567 (а.с.10). Малолітній [PERSON] часто хворіє та потребує диспансерного нагляду, амбулаторного та санаторно-курортного лікування (морське узбережжя, мінеральні води), що стверджується інформацією наданою Збаразькою ЦРКЛ від 05.10.2016р. за №1605 (а.с.11). Згідно пояснень представника позивачки, які викладені у позовній заяві, відповідач [PERSON], фактичне місце знаходження якого не відоме, не надає згоди на виїзд з України малолітнього сина [PERSON]. Дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України потрібен позивачці для можливості оздоровлення та відпочинку дитини, а також для духовного та фізичного розвитку дитини. При цьому матеріальне становище позивачки дозволяє їй вивезти дитину за кордон для оздоровлення та відпочинку. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає, держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до п.п.3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМ України від 27.01.1995 року №57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється в тому числі і за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, беручи до уваги те, що вищенаведені встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач не надає нотаріально засвідченої згоди на тимчасовий виїзд своєї малолітньої дитини за кордон, а також з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення, в зв`язку з чим необхідно надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньому [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] та без згоди і супроводу батька [PERSON] до Республіки Італії та інших країн-учасниць Шенгенської угоди в період з 25 жовтня 2016 року по 25 січня 2017 року. На підставі наведеного та

Outcome: approved