Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-24 00:00:00

Заступник прокурора Сумської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, Відкритого акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Свема» звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив витребувати у відповідачів нерухоме майно - нежилий будинок загальною площею 1685,70 кв.м вартістю за останньою оцінкою 12 764 400 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою області під час здійснення представницьких повноважень на захист інтересів держави встановлено факт неправомірного вибуття нерухомого майна із власності ВАТ «Акціонерна компанія «Свема». ВАТ «АК «Свема» створене відповідно до наказу Фонду державного майна України від 15.11.2001 року № 8-АТ шляхом приватизації державного майна внаслідок перетворення орендного підприємства виробниче об`єднання «Свема». Засновниками товариства виступили держава в особі Фонду державного майна України (частка акцій - 91,5955%) та організація орендарів орендного підприємства виробниче об`єднання «Свема» (частка акцій - 8,405%). Згідно з актом передачі нерухомого майна від 15 листопада 2001 року у власність ВАТ «АК «Свема» передано 343 об`єкти нерухомості, у тому числі державне майно - триповерхову будівлю по [ADDRESS] Києві (інвентарний номер - 91145, вартість за результатами оцінки станом на 31 травня 2001 - 322866 грн.). У подальшому ВАТ «АК «Свема» вказане нежитлове приміщення у складі майнового комплексу цеху № 38 передано до статутного фонду Виробничо-комерційного спільного підприємства «СД» ЛТД на підставі Установчої угоди від 22 квітня 2003 року та акту прийому-передачі від 22 квітня 2003 року. При цьому ВАТ «АК «Свема» поряд з ТОВ «Хімічні інженерні технології» та фірмою «Фото Колор Хауз» виступило співзасновником вищевказаного товариства. Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 вересня 2004 року визнано за ВК СП «СД» ЛТД право власності на майновий комплекс цеху [ADDRESS], до складу якого увійшов триповерховий будинок загальною площею 1773,9 кв.м, автодорога, артезіанська свердловина з насосною станцією. У подальшому на підставі зазначеного судового рішення як правовстановлюючого документа ВК СП «СД» ЛТД здійснено державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно. Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2004 року був засуджений голова правління ВАТ «АК «Свема» [PERSON] за ч. 2 ст. 367 КК України. Вироком суду встановлено, що [PERSON] , будучи Головою правління товариства, у період з квітня по травень 2003 року, без письмового погодження органів приватизації (Фонду державного майна України) та наглядової ради ВАТ «АК «Свема» здійснив відчуження майна товариства, у тому числі нежитлового приміщення по [ADDRESS] шляхом внесення його до статутного капіталу ВК СП «СД» ЛТД. Таким чином, вироком суду встановлено преюдиційний факт протиправності відчуження головою правління ВАТ «АК «Свема» майна цього товариства на користь ВК СП «СД» ЛТД. Зважаючи на ці обставини, заступник прокурора міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення від 20 вересня 2004 року, яким визнано право власності на спірне майно за ВК СП «СД» ЛТД. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2006 року рішення суду від 20.09.2004 року було скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову ВК СП «СД» ЛТД. Разом з тим, після скасування судового рішення майнові інтереси власника - ВАТ «АК «Свема», а також держави, якій належать корпоративні права у вказаному товаристві, посвідчені акціями, у повній мірі не відновлено, оскільки майно залишається неповернутим та перебуває у незаконному володінні третіх осіб. Вказане приміщення перебуває у спільній частковій власності відповідачів на підставі укладених договорів дарування від 22 квітня 2011 року. Вважає, що майно має бути витребувано з їх володіння, оскільки ВАТ «АК «Свема» було позбавлено права власності на нього з порушенням ст.ст. 321, 328 ЦК України, а тому, з точки зору ст.387 ЦК України має право витребувати своє майно, оскільки відповідачі заволоділи ним незаконно, без відповідної правової підстави. За змістом ст. ст. 330, 388 ЦК України законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з наявністю такої волі у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі у власника на передачу цього майна відчужувачу за першим правочином. Таким чином, вважає наявними підстави для витребування майна з володіння відповідачів, оскільки волі власника - ВАТ «АК «Свема» на відчуження цього майна за першим у ланцюгу фактом його вибуття на користь третьої особи, а саме до ВК СП «СД» ЛТД, не було, і не залежить від волі інших осіб, до яких переходило право власності на нього - ВК СП «СД» ЛТД, ТОВ «ХІММАШПРОДУКТ», [PERSON] на подальшу його передачу. Зазначає, що майновий комплекс цеху № 38, у тому числі триповерхова нежитлова будівля, вибули із власності ВАТ «АК «Свема» на користь ВК СП «СД» ЛТД внаслідок незаконних дій Голови правління товариства Голощапова О.В., за які він був засуджений вироком суду, та на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано за заявою прокурора. Відповідно до п. 3.7 Статуту ВАТ «АК «Свема» (в редакції, діючій на час відчуження нерухомого майна), рішення спостережної ради вказаного підприємства від 19 квітня 2002 року № 4 товариство має право відчужувати майно (необоротні активи) лише з дозволу органу приватизації (ФДМУ) та за погодженням зі спостережною радою товариства. Враховуючи, що Голова правління ВАТ «АК «Свема» здійснив відчуження майна товариства з порушенням вимог закону та без погодження з відповідними органами управління, його дії не можна вважати вираженням волі самого товариства як власника цього майна. Крім того, право власності ВК СП «СД» ЛТД зареєстровано на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20 вересня 2004 року, тобто виникло фактично на підставі вказаного правовстановлюючого документа, яке було скасовано за заявою прокурора. За змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вважаючи неправомірним вибуття зазначеного майна без волі власника, слід також враховувати поведінку наступних набувачів цього майна та швидкість, з якою воно відчужувалось від однієї особи до іншої. Протягом грудня 2004 року - грудня 2005 року спірне приміщення відчужувалось тричі: 16 травня 2016 року перейшло від ВК СП «СД» ЛТД до TOB «ХІММАШПРОДУКТ» внаслідок внесення до статутного капіталу останнього; 14 листопада 2005 року - від TOB «ХІММАШПРОДУКТ» до [PERSON] на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва; 29 грудня 2005 року від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, який у 2011 році подарував вказане майно відповідачам. Крім того, ВАТ «АК «Свема» на цей час перебуває в стані банкрутства відповідно до постанови Господарського суду Сумської області від 16 липня 2015 року. Товариство визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, що передбачає продаж активів підприємства для задоволення вимог кредиторів. Неповернення з незаконного володіння третіх осіб майна, належного товариству, зменшує вартість активів, що знаходяться у ліквідаційній масі підприємства, та, як наслідок, призводить до зниження ймовірності виходу з процедури банкрутства та продовження підприємницької діяльності після задоволення всіх вимог кредиторів. На підставі викладеного просив позов задовольнити. В ході розгляду справи Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області було замінено на його правонаступника Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях. Представники позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що рішенням Господарського суду м. Києва від 20 вересня 2004 року за Виробничо-комерційним спільним підприємством «СД» ЛТД було визнано право власності на спірне майно, що раніше належало ВАТ «АК «Свема». Протягом 2004 - 2011 років майно неодноразово відчужувалось іншим особам та не перебувало у власності позивача. 22 квітня та 25 червня 2011 року відповідачі добросовісно набули по 1/3 кожна частки права спільної часткової власності на майно на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування. Вважає, що позивачі безпосередньо раніше були обізнані про обставини можливого порушення їх прав на майно та мали об`єктивну можливість дізнатись про це, однак звернулись до суду з позовом про витребування майна тільки у 2017 році, тобто через тринадцять років з моменту першого відчуження їх майна та через шість років після знаходження майна у власності відповідачів. Оскільки сплив строк позовної давності, не було жодних підстав для зупинення, перерви перебігу позовної давності, а також відсутні вимоги, на які позовна давність не поширюється, просив відмовити в задоволенні позову. Вважає також, що ВАТ «АК «Свема» законно передало майно у статутний фонд ВК СП «СД» ЛТД. Голова правління ВАТ «АК «Свема» [PERSON] у відповідності до ст. 3 Установчої угоди ВК СП «СД» ЛТД та акту прийому передачі від 22 квітня 2003 року, тобто у межах повноважень, включив майно до статутного фонду ВК СП «СД» ЛТД. Зазначив, що у вироку суду немає категоричного та детального висновку суду про те, що [PERSON] незаконно передав майно до ВК СП «СД» ЛТД і цим скоїв злочин, передбачений ст. 367 КК України. Крім того, відповідачі на законних підставах володіють майном, є добросовісними набувачами на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши думку сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідно до наказу Фонду державного майна України № 8-АТ від 15.11.2001 року створено ВАТ «АК «Свема» шляхом приватизації державного майна внаслідок перетворення орендного підприємства виробниче об`єднання «Свема». Засновниками товариства виступили держава в особі Фонду державного майна України (частка акцій - 91,5955%) та організація орендарів орендного підприємства виробниче об`єднання «Свема» (частка акцій - 8,405%). Згідно з актом передачі нерухомого майна від 15.11.2001 року у власність ВАТ «АК «Свема» передано 343 об`єкти нерухомості, у тому числі державне майно - триповерхову будівлю по [ADDRESS] . На підставі установчої угоди від 22.04.2003 року та акту прийому-передачі від 22.04.2003 року ВАТ «АК «Свема» нежитлове приміщення у складі майнового комплексу цеху № 38 передано до статутного фонду виробничо-комерційного спільного підприємства «СД» ЛТД . Відповідно до п. 3.7 Статуту ВАТ «АК «Свема» (в редакції, діючій на час відчуження нерухомого майна), рішення спостережної ради вказаного підприємства від 19.04.2002 № 4 товариство має право відчужувати майно (необоротні активи) лише з дозволу органу приватизації (ФДМУ) та за погодженням зі спостережною радою товариства. Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.09.2004 року за ВК СП «СД» ЛТД визнано право власності на майновий комплекс цеху [ADDRESS] , до складу якого увійшов триповерховий будинок загальною площею 1773,9 кв.м, автодорога, артезіанська свердловина з насосною станцією. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2006 року за заявою заступника прокурора м. Києва рішення суду від 20.09.2004 року було скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову ВК СП «СД» ЛТД. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивачів щодо незаконності дій голови правління ВАТ «АК «Свема» на той час по відчуженню спірного майна на користь ВК СП «СД» ЛТД. Встановлено також, що в подальшому спірне приміщення неодноразово було об`єктом відчуження. 16.05.2016 року дане приміщення ВК СП «СД» ЛТД було внесено до статутного капіталу TOB «ХІММАШПРОДУКТ». Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2005 року право власності на спірні приміщення було визнано за [PERSON] 29 грудня 2005 року був укладений договір купівлі-продажу спірного приміщення, за яким вони перейшли у власність від [PERSON] до [PERSON] 22 квітня та 25 червня 2011 року були укладені договори дарування, за якими право власності на спірні жилі приміщенні від [PERSON] перейшло в рівних частках до відповідачів. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання за ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). В частині 3 пункту 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Таким чином, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Враховуючи викладене вище, суд вважає обґрунтованими твердження позивачів щодо незаконності вибуття спірних приміщень з володіння ВАТ «АК «Свема». В той же час, як зазначено вище, спірні приміщення вибули з володіння товариства 22 квітня 2003 року шляхом передачі до статутного фонду виробничо-комерційного спільного підприємства «СД» ЛТД . Рішенням Господарського суду м. Києва від 20 вересня 2004 року за даним підприємством було визнано право власності на дані приміщення. Дане судове рішення було скасовано 20 лютого 2006 року за заявою заступника прокурора м. Києва та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову. До суду заступник прокурора Сумської області в інтересах позивачів звернувся в травні 2017 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року у позові Заступника прокурора Сумської обл. в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській обл., Відкритого акціонерного товариства» Акціонерна компанія «Свема» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування майна відмовлено. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.04.2018 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 12.09.2018 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13.11.2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 19.04.2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування рішень першої та апеляційної інстанції було те, що суди не встановили строк, коли Фонд державного майна України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях дізнались про порушення своїх прав. Тобто, суд першої інстанції повинен встановити, коли Фонд державного майна України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях дізнались про порушення своїх прав та на підставі цього зробити висновок про наявність підстав для застосування строку позовної давності, заявленого представником відповідача у справі. При новому розгляді справи встановлено наступне. Позивачі заперечуючи проти пропуску ними строку позовної давності зазначили, що за інформацією наведеною в листах Фонду державного майна України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях від 27.11.2018 року, зазначені органи державної влади про існування рішення Господарського суду м. Києва від 20.02.2006 року у справі №36/258, а відтак і про порушення прав і законних інтересів держави на спірне майно дізнались лише 30.05.2018 року після отримання позовної заяви з додатками, зокрема долученої до неї копії відповідного судового рішення. Довідатись про наведені факти раніше вказані державні органи не могли, оскільки не були учасниками судового розгляду у справах про відчуження спірного нерухомого майна. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивачів з огляду на наступне. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.12.2018 року було задоволено клопотання представника відповідачів про витребування доказів у цивільній справі за позовом Прокуратури Сумської області, що діє інтересах держави та Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, Відкритого акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Свема» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування із чужого незаконного володіння нежитлового приміщення. Витребувано у Шосткинського міськрайонного суду Сумської області (41000, Сумська обл., м. Шостка, вул. Свободи, 63) копії листів з додатками, підписані посадовими особами Фонду державного майна України, які містяться в матеріалах кримінальної справи № 1-427/04 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України. З матеріалів надісланих на адресу суду вбачається, що Фонд державного майна України проводив перевірки стосовно ВАТ «АК «Свема». На звернення Служби безпеки України, Фонд державного майна України листом від 10.01.2004 року зазначив, що розпорядження майном, яке увійшло до статутного фонду товариства є внутрішньгосподарським питанням ВАТ, а повноваження в частині прийняття рішень щодо відчуження майна (в тому числі з урахуванням обмежень стосовно вартості відчужуваного майна) віднесені до компетенції відповідних органів управління товариства правління, спостережної ради, Загальних зборів. Держава, як акціонер ВАТ, здійснює контроль над діяльністю товариства шляхом участі представників держави в органах правління. Тобто, оскільки представник держави входив до складу правління ВАТ «АК «Свема», про що зазначив Фонд державного майна України, суд вважає, що Фонд не міг не знати про відчуження майна товариства, в тому числі нежитлового приміщення по [ADDRESS] . Крім того, відповідно до п. 12 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» у разі якщо корпоративні права держави перевищують 25 відсотків статутного капіталу господарської організації, до складу наглядової ради та ревізійної комісії обов`язково включається представник Фонду державного майна України або уповноваженого органу управління. Згідно ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Відповідно до п. 8.3 Статуту ВАТ «АК «Свема», Спостережна рада представляє інтереси акціонерів і здійснює контроль за діяльністю виконавчого органу товариства. Так, Спостережна рада розглядає та затверджує звіти, які подає правління за квартал та рік, затверджує внутрішні нормативні документи, отримує інформацію щодо діяльності товариства, здійснює дії щодо контролю за діяльністю товариства. Згідно положень Статуту, засідання Спостережної ради проводяться не рідше одного разу на квартал. Відповідно до п. 8.5 Ревізійна комісія подає вищому органу товариства та спостережній раді матеріали перевірок, комісія має право залучати до своєї діяльності експертів, аудиторів. Згідно відповіді Фонду державного майна України від 19.03.2019 року, представник Фонду державного майна України входив до складу спостережної ради ВАТ «АК «Свема», що підтверджується наказом №1-СР від 21.01.2002 року про введення до складу Спостережної ради ВАТ «АК «Свема» представника Фонду [PERSON] , наказом №592 від 23.03.2005 року про введення до складу Спостережної ради ВАТ «АК «Свема» представника Фонду [PERSON] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що представник Фонду державного майна України входив до складу спостережної ради ВАТ «АК «Свема», а тому Фонд державного майна України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях дізнались про порушення своїх прав ще у 2004 році. До того ж [PERSON] здійснював повноваження Голови Правління ВАТ «АК «Свема» на підставі контракту №545 від 20.11.2002 року, укладеного з Фондом державного майна України. 29.08.2003 року Фонд державного майна України звільнив [PERSON] , на підставі наказу Фонду №1537 від 29.08.2003 року, та однією з підстав для звільнення зазначено рішення колегії Фонду державного майна України від серпня 2003 року. Тобто, звільнення [PERSON] відбулось після відчуження майна, що можливо і стало підставою для його звільнення. Зазначених обставин не спростували в судовому засіданні представники позивачів. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст. 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок був викладений у постановах ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і ВП ВС від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц та № 469/1203/15-ц). Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження №14-183цс18) Отже, оскільки прокурор пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої просив представник відповідачів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду пропущений, а тому в позові має бути відмовлено з цих підстав.

Outcome: dismissed