Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що 18 лютого 2011 року Відділом державної реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції у Луганській області було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON]. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. 13 листопада 2012 року рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З моменту припинення шлюбних стосунків відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків - повністю забувши про існування сина, він не піклується його здоров'ям, не забезпечує дитину матеріально, навіть жодного разу не прийшов навідати сина. Позивач просить суд позбавити батьківських прав відповідача - [PERSON] відносно його сина - [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилася, суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова Влада України». Причину неявки суду не повідомив. Представник служби у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги залишає на розсуд суду. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 2 ст. 158, ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року, батько дитини [PERSON], мати дитини [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 вересня 2011 року (а.с. 10). Дитина зареєстрована разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім'ї виданою Виличним комітетом дільниці № 112 Жовтневого району м. Луганська (а.с.16). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї від 04 квітня 2017 року, матір'ю дитини створені всі необхідні умови для проживання та утримання малолітньої дитини (а.с.19). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується копією рішення Жовтневого районного суду м. Луганська № 2/1207/7499/12 від 13.11.2012 року (а.с. 11). Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Луганська № 2/1207/4484/12 від 20 квітня 2012 року з відповідача [PERSON] були стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON],[INFO] (а.с.13) Службою у справах дітей Троїцької районної державної адміністрації Луганської області 29 червня 2017 року було надано заяву про неможливість зробити висновок у зв'язку з тим,що батько дитини зареєстрований на тимчасово неконтрольованій території України в межах Луганської області (а.с.33). Вищезазначені довідка про склад сім'ї та акт обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї, видані органами, які знаходяться на тимчасово непідконтрольній Українській владі території, тобто є недійсними та не створюють правових наслідків на території України, тому суд не бере до уваги їх , як докази. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останнього від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батька за невиконання або неналежне виконання ним своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітньої дитиниі стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батька від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїї обов'язків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує невиконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вона не знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦК України). Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно їх малолітньої дитини є свідомим нехтуванням ним своїх батьківських обов'язків. Відповідно о ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним. З урахуванням вищевикладеного,суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв'язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову. На підставі викладеного, ст. 164 -167 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: dismissed