Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

До суду звернулася позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл майна подружжя набутого ними в шлюбі. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1999 року по 30.09.2014 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було нажито і набуто у власність рухоме майно, яке мирним шляхом поділити не виявилось можливим, тому вона була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд визнати сумісним майном подружжя: автомобіль «Мерседес» д/н [NUMBER] , зареєстрований на ім`я відповідача, вартістю 200 000.00 грн.; автомобіль «Шкода -Фабіа», д/н [NUMBER] , вартістю 125 000.00 грн., гаражний бокс в ГБК «Омега» вартістю 250 000 грн.; меблі та побутову техніку, які знаходяться в квартирі відповідача, а саме: кутовий диван, вартістю 4 000.00 грн., секцію вартістю 14 000.00 грн.; телевізор вартістю 15 000 грн., кухонні меблі вартістю 25 000 грн., холодильник вартістю 5 000 грн., пральну машина «Бош» вартістю 5 000 грн., кутовий диван вартістю 6 000 грн., телевізор вартістю 3 5000 грн., посудомийну машину «Бош» вартістю 8 000 грн., швейну машину вартістю 2 500 грн., два комп`ютери вартістю 12 000 грн., депозитний рахунок в «Укрсімбанку» вартістю 320 000 грн., депозитний рахунок в «ДельтаБанку» вартістю 300 000 грн., всього майна на суму 1 295 000 грн. Просила суд про поділ майна подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на майно і виділити їй в натурі автомобіль «Шкода -Фабіа», д/н [NUMBER] вартістю 125 000 грн., ., швейну машину вартістю 2 500 грн., компьютер вартістю 6 000 грн., телевізор вартістю 3 5000 грн., кутовий диван, вартістю 4 000.00 грн., гаражний бокс в ГБК «Омега» вартістю 250 000 грн.; депозитний рахунок в «Укрсімбанку» вартістю 114 000 грн., депозитний в «ДельтаБанку» вартістю 150 000 грн., всього майна на суму 647 500 грн. Ухвалою судді Буша Н.Д. від 12.06.2015 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Відповідно до довідки, складеної помічником судді Буша Н.Д. в зв`язку із тривалою хворобою головуючого судді, що може призвести до порушення строків розгляду справи, дана цивільна справа передана до канцелярії суду для призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2016 року дана цивільна справа розподілена судді Панченко О.М. Ухвалою суду від 30.05.2016 року витребувано докази у справі за клопотанням представника позивача. Ухвалою суду від 01.08.2017 року позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 21.03.2018 року зупинено провадження у даній цивідьній справі до розгляду заяви про відвід головуючому. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 27.03.2018 року відновлено провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. 05.06.2019 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 06.06.2019 року закрито підготовчий розгляд, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивачки просили суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, що викладені у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд врахувати викладене у письмовому відзиві та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи у справі - Гаражно-будівельного кооперативу «Омега» в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали наступні свідчення. Свідок [PERSON] являється матір`ю відповідача. Сторони у справі після одруження прожили в її квартирі 13 років. Після розлучення, позивачка виїхала на інше місце проживання, а її син та її онуки і дотепер проживають з нею. Позивачка за рішенням суду повинна сплачувати аліменти на утримання та навчання дітей, проте їй відомо, що вона має велику заборгованість, сплачує несвоєчасно кошти на утримання своїх дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знаходиться у дружніх стосунках з відповідачем [PERSON] з 1990 років. Десь приблизно у 2013-2014 роках він надав йому у позику 5 000 доларів США на ремонт автомобіля. В подальшому [PERSON] не зміг повернути йому кошти в обумовлені строки, проте запропонував в рахунок боргу автомобіль «Мерседес», на що він погодився, оскільки йому потрібен був автомобіль. Вислухавши пояснення представників позивачки, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1999 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем по справі розірвано. Від шлюбу подружжя має дітей: доньку [PERSON] , 2000 року народження та сина [PERSON] , 2003 року народження. Судом також було встановлено, що під час знаходження сторін в зареєстрованому шлюбі ними було придбано наступне майно: транспортні засоби «Мерседес» д/н [NUMBER] та «Шкода -Фабіа», д/н [NUMBER] . Крім того, позивачка просить визнати спільним сумісним майном подружжя: меблі та техніку, що знаходяться як вона вважає в квартирі, де на даний час проживає відповідач - [ADDRESS] , гаражний бокс в ГБК «Омега» та депозитні рахунки, які знаходяться в «Укрсімбанку» та «ДельтаБанку». Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно зі ст.ст. 60, 112 ч.2 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна суд виходить із того, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення, про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та часки кожного з подружжя в спільному майні, про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Таким чином, з урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку що вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та має бути поділене між подружжям в судовому порядку. Пунктом 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до п. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 1 ст. 2 ч. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). В судовому засіданні, серед іншого судом було встановлено наступне. Транспортний засіб «Шкода -Фабіа», д/н [NUMBER] було придбано 24.11.2007 року (під час перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі), що підтверджується Біржовою угодою №727027. Вказаний транспортний засіб 10.11.2013 року був пошкоджений внаслідок ДТП, що підтверджується довідкою від 10.11.2013 року (а.с. 136 т.3). Як зазначив в судовому засіданні відповідач, враховуючи, що даний автомобіль слугував для забезпечення потреб з перевезення їх спільних дітей до навчальних закладів та всієї суми на ремонт автомобіля на той час не було, то за взаємною згодою подружжя було прийнято рішення щодо залучення в інтересах сім`ї в борг від [PERSON] грошових коштів в розмірі 5 000 доларів США на ремонт вказаного транспортного засобу, про що свідчить договір позики, укладений у вигляді розписки від 27.02.2014 року. 23.07.2015 року відповідачем на погашення боргу перед [PERSON] в розмірі 5 000 доларів США, було відчужено згідно угоди автомобіль «Мерседес», д/н [NUMBER] на користь [PERSON] (а.с. 46 т. 1). В судовому засіданні сторона позивача не заперечувала такого факту, отже, враховуючи те, що об`єкт права спільної сумісної власності подружжя у вигляді автомобіля «Мерседес» переданий в рахунок погашення боргу подружжя і на момент розгляду справи відсутній, то він не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя, оскільки не перебуває у власності будь кого з них. Щодо транспортного засобу «Шкода -Фабіа», д/н [NUMBER] , то він підлягає розподілу між позивачем та відповідачем, шляхом визнання за кожним права власності на його Ѕ частину, оскільки ніким із сторін не заявлялася вимога про грошову компенсацію його частки у спільному майні подружжя. Щодо посилань сторони відповідача в судовому засіданні на те, що у 2013 році транспортний засіб «Шкода -Фабіа», д/н [NUMBER] був пошкоджений у ДТП і страхову виплату за його пошкодження отримала позивачка, а саме у розмірі 40075.06 грн. та розпорядилася коштами на власний розсуд, а тому така сума повинна бути включена в загальний обсяг майна, що підлягає поділу, то суд приходить до висновку про те, що такі кошти були отримані позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, крім того, відповідач не скористався своїм правом подачі до суду зустрічного позову, а тому такі вимоги не можуть бути предметом розгляду в даній цивільній справі. Крім того, згідно листа АТ «УкрСиббанк», відповідачем не відкривалися рахунки у даній банківській установі (а.с. 68 т. 1). Щодо рахунків, які можуть бути відкриті у ПАТ «Дельта Банк», то на запит суду даною банківською установою було надано відповідь про те, що станом на 02.10.2015 року на рахунках відповідача обліковувалися залишки коштів, які були розміщені на період з 13.02.2015 року по 18.02.2016 року, тобто після розлучення сторін у справі. (а.с. 105 т. 1). Крім того, згідно відповіді АТ «Укрсімбанк» від 18.11.2015 року відсутні будь які кошти або депозитні рахунки на ім`я відповідача [PERSON] . Щодо майна та техніки, які позивачка просить визнати спільним сумісним майном подружжя, то позивачкою до суду не подано жодного доказу про те, що таке майно дійсно придбавалося під час знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі, окрім цього, позивачка не вказала в самому позові, а її представники не надали в судовому засіданні суду будь яких заяв, де б вказувалися будь-які ідентифікаційні дані перелічеого майна. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі вимоги не можуть бути задоволені судом, оскільки вирішуючи даний спір судом не встановлено час придбання такого майна, його обсяг, джерело походження, а також будь-які ідентифікаційні дані. Щодо вимог позову про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя гаражного боксу в ГБК «Омега», то судом встановлено наступне. Як вбачається з листа голови правління ГБК «Омега» від 03.05.2017 року відповідач у справі [PERSON] був прийнятий в члени ГБК 20.06.1996 року, тобто ще до укладення шлюбу з позивачкою для подальшого будівництва та експлуатації гаражного боксу № [NUMBER] , [NUMBER] з умовою внесення до каси ГБК «Омега» пайового внеску, який ним було внесено 21.11.1996 року. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 28.06.1991 року №5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Таким чином позовні вимоги про визнання сумісною власністю подружя гаражний бокс в ГБК «Омега» і визнання за позивачкою права власності на нього не підлягають задоволенню, оскільки відповідач ще до реєстрації шлюбу з позивачкою був прийнятий у члени кооперативу та сплатив всі пайові внески. Як роз`яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). При цьому відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Так, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спільним сумісним майном подружжя, яке розглядається у даній цивільній справі, являється лише транспортний засіб «Skoda-Fabia Classic», д/н [NUMBER] . Стороною позивача на час вирішення спору не надано і судом не здобуто конкретних правових і достовірних та беззаперечних доказів, які б підтверджували те, що все інше майно, що перелічено в позовній заяві існує або прибдано під час перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, а тому суд приходить до висновку про не доведеність позовних вимог в цій частині. При ухваленні рішення, суд також враховує те, що діти сторін у справі після розлучення батьків, тобто з 2015 року проживають разом з батьком - відповідачем у справі, знаходяться на повному його утриманні. Рішеннями Деснянського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року та від 22.08.2019 року з позивачки на користь відповідача на утримання дітей були стягнуті аліменти на їх утримання, а також на їх навчання. Відповідно до розрахнку заборгованості зі сплати аліментів, позивачка станом на 07.09.2020 року має таку заборговангість і вона складає 122 316 грн.52 коп. Таким чином, з урахуванням викладеного судом вище, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок відповідача на користь позивачки пропорційно до суми задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial