Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

До суду з позовом звернувся [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки, в обґрунтування якого зазначено, що 20 липня 2008 року, приблизно о 00 годин 15 хвилин [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем УАЗ-3302, д/н [NUMBER], вчинив наїзд на позивача, спричинивши останньому тілесні ушкодження, внаслідок чого той перебував на стаціонарному лікуванні у відповідних медичних закладах з 20 липня 2008 року по 29 серпня 2008 року. Позивач вказує, що за даним фактом СВ Троїцького РВ УМВС України в Луганській області було порушено кримінальну справу № 0077/08 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України. 22 жовтня 2008 року старшим слідчим Троїцького РВ УМВС України в Луганській області Тарасовим О.С. винесено постанову про закриття зазначеної кримінальної справи відповідно до п.2 ст. 6 КПК України (1960) на підставі висновків авто технічної експертизи. Розслідуванням за кримінальною справою було встановлено лише факт адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП з боку [PERSON] Не погодившись з висновками слідства позивач оскаржив дану постанову до Троїцького районного суду Луганської області, у наслідок чого Троїцьким районним судом Луганської області було винесено постанову, якою вказану скаргу було задоволено, постанова слідчого скасована та справа направлена для проведення додаткового слідства. Далі, було винесено постанову про закриття кримінальної справи. Однак, позивач вважає, що вищевказаними діями відповідача йому були спричинені матеріальні збитки, що складаються з витрат на лікування на суму 5855 грн., а також моральна шкода, яка полягає у тривалих фізичних і душевних стражданнях та болю, яких позивач зазнав внаслідок спричиненої відповідачем дорожньо-транспортної пригоди і яку позивач оцінює у розмірі 10 000 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача зазначені суми матеріальних збитків та моральної шкоди. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] також надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю. Представник відповідача [PERSON] просив вказану справу розглянути без його участі, відмовити у задоволенні позовних вимог, так як вони не підтверджуються належними доказами. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. При розгляді зазначеної вище цивільної справи по суті, судом були вивчені матеріали кримінальної справи № 32/08/0077 за фактом дорожньо-транспортної пригоди по вул. Радянській смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, у наслідок якої громадянину [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження. Кримінальну справу порушено за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 22 жовтня 2008 року старшим слідчим Троїцького РВ УМВС України в Луганській області Тарасовим О.С. винесено постанову про закриття зазначеної кримінальної справи відповідно до п.2 ст. 6 КПК України (1960) на підставі висновків авто технічної експертизи. Розслідуванням за кримінальною справою було встановлено лише факт адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП з боку [PERSON] (а.с.5). Не погодившись з висновками слідства позивач оскаржив дану постанову до Троїцького районного суду Луганської області. 09 січня 2009 року Троїцьким районним судом Луганської області було винесено постанову, якою вказану скаргу було задоволено, постанова слідчого скасована та справа направлена для проведення додаткових слідчих дій. Згідно постанови начальника СВ Троїцького РВ УМВС України в Луганській області майора міліції Рєзнікової Л.В. від 30 жовтня 2012 року кримінальне переслідування по вищевказаній кримінальній справі відносно [PERSON] припинено у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Також [PERSON] надав ряд чеків про оплату медикаментів на загальну суму 5855 гривень, а також копії медичної документації про знаходженні на лікуванні у медичних установах з відповідним діагнозом (а.с.10-14). Інших доказів в обґрунтування позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки, позивачем надано не було. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Головною умовою виникнення таких цивільних прав та обов'язків є юридичний факт, а саме обставини реального життя, з якими норми цивільного права пов'язують встановлення, зміну, припинення, призупинення та поновлення цивільних правовідносин. Підставами виникнення правовідносин по відшкодуванню шкоди є спричинення шкоди майну потерпілого, а умовами є причинний зв'язок між діяннями, спрямованими на завдання шкоди та самою шкодою, а також вина особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки зокрема є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання. Згідно ч. 2 цієї ж статті шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що має місце причинний зв'язок між діяннями відповідача та самою шкодою, що саме з вини відповідача позивачу було спричинено зазначені матеріальні збитки у наслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, так як винуватість відповідача у вказаній дорожньо-транспортній пригоді не доведена, кримінальне переслідування відносно останнього за фактом дорожньо-транспортної пригоди припинено у зв'язку з відсутністю в його діях складу відповідного злочину. Таким чином, судом не вбачається зв'язку між спричиненою позивачу матеріальною шкодою та діями відповідача по справі, а тому, з огляду на безпідставність позовних вимог про стягнення матеріальних збитків, завданих у наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову у частині стягнення матеріальних збитків, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] матеріальних збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки, відмовити. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яка згідно тверджень позивача виразилася у тривалих фізичних і душевних стражданнях та болю, яких позивач зазнав внаслідок спричиненої відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до наступного. Згідно ст. 22 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначена, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки позивачем в судовому засіданні так і не було надано доказів, що підтверджують наявність вини збоку відповідача завдання позивачу шкоди у наслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, так як не вказано, які саме моральні страждання були заподіяні позивачу та в чому конкретно вони виразилися та полягають, у зв'язку з тим, що не підтверджено суму, на яку, як стверджує позивач, ним понесені моральні страждання і з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, в цій частині позов також задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 11, 22, 1166, 1167, 1187, 1195 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed