Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

До Тульчинського районного суду 05.08.2015 звернулася [PERSON] з позовом до Шпиківської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2012 помер її батько [PERSON], який залишив заповіт від 28.09.2011 на імя позивача, на все своє майно. Спадкове майно, складається із 1/2 частини земельної ділянки, яка розташована на території Шпиківської селищної ради, Тульчинського району Вінницької області, площею 2,0018 га. Позивач є єдиною спадкоємицею після смерті батька, інших спадкоємців за законом чи заповітом немає. Для оформлення своїх спадкових прав вона звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори, але у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину згаданої земельної ділянки, їй відмовили у звязку із відсутністю зареєстрованого права власності на частину земельної ділянки за померлим батьком. Спадкова частина земельної ділянки належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.11.2015 після смерті дружини, але при житті він не отримав державний акт на право власності на належну йому частину земельної ділянки. Оскільки, позивач не може реалізувати своє право на спадщину, вона звернулася до суду і просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована на території Шпиківської селищної ради, Тульчинського району Вінницької області, площею 2,0018 га. Позивач в судове засідання не зявилася, однак надіслала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності у якій вказала, що позов підтримує і просить його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, однак від Шпиківської селищної ради, на адресу суду надійшло повідомлення у якому зазначено, що селищна рада не заперечує проти задоволення позову і просить розглядати справу без участі її представника. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що: 28.03.2012 помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-АМ № 231692 від 01.04.2012, виданим виконкомом Шпиківської селищної ради Тульчинського району (а.с. 6). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії ІІІ-УР № 640835 від 19.10.1961, виданого Шпиківським рай бюро ЗАГС, [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 7). Згідно заповіту від 28.09.2011, посвідченого секретарем Шпиківської селищної ради, Тульчинського району, Вінницької області, [PERSON] заповів усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і в цілому усе те, що належатиме йому на день смерті і на що за законом матиме право, своїй дочці [PERSON] (а.с. 9). На підставі довідки № 1026 від 16.07.2015, виданої Шпиківською селищною радою Тульчинського району, встановлено, що єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] і інших спадкоємців за законом чи заповітом немає (а.с. 14). Батькові позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 17.11.2011 належала 1/2 частина земельної ділянки, загальною площею 2,0018 га, яка розташована на території Шпиківської селищної ради, Тульчинського району, Вінницької області (а.с. 10). Позивач звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, а саме на: 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 2,0018 га, яка розташована на території Шпиківської селищної ради, Тульчинського району, Вінницької області, однак постановою № 02-31 від 01.08.2015, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю зареєстрованого права власності на спадкову частину земельної ділянки у померлого [PERSON] (а.с. 19). Згідно з ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків. має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак, своє право вона не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку, а відтак в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується поданою позивачем заявою до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачем, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved