Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшла заява [PERSON] про встановлення факту інвалідності заявника від загального захворювання ІІ групи на момент смерті його матері [PERSON]. В обґрунтування заяви вказано, що мати заявника вчинила 29 жовтня 2015 року заповіт, яким заповіла [PERSON] після своєї смерті відповідне спадкове майно. Заявник вважає, що має право на обовязкову частку у спадщині, однак йому для цього необхідно підтвердити вищезазначений факт. Заявник у своїй заяві просить суд розглянути вказану цивільну справу без його участі. Суд, вивчивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заявником на підтвердження викладених обставин було надано довідку МОЗ від 26 лютого 2015 року про встановлення у заявника другої групи інвалідності з 01 березня 2015 ролу. Довідку видано медичним закладом, який знаходиться на тимчасово непідконтрольній українській владі території у зоні проведення АТО. Згідно відповіді на запит Головного Управління пенсійного фонду України в Луганській області № 7889/02-03 від 19 вересня 2016 року заявник перебував на обліку та отримував пенсію по інвалідності від загального захворювання ІІ групи з 20 жовтня 2005 року по 31 липня 2014 року. Виплату пенсії припинено з 01 березня 2015 року у звязку із закінченням строку, на який було встановлено інвалідність. Також заявником було надано лист-відповідь Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Луганській області № 738/02-14 від 23 вересня 2016 року, з якої вбачається, що заявнику видати свідоцтво про право на спадщину за законом на обовязкову частку у спадщині неможливо, тому що на момент смерті [PERSON] заявник не мав медичної довідки про інвалідність, виданої медичним закладом України. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. При цьому, заявником не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження викладених у його заяві обставин, а саме заявник взагалі не надав доказів того, що [PERSON] померла, не надано допустимих доказів про присвоєння йому інвалідності на момент смерті останньої, а тому, оцінивши всі зібрані по справі \~докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається заявник як на підставу задоволення його заяви не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та\~не ґрунтуються на законі, у звязку з чим суд вважає за необхідне у задоволенні заяви відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed