Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Заочним рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 10 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано [PERSON] втративши право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Куйбишевського районного суду м. Донецька від 1 квітня 2014 року в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 10 грудня 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено. З вказаним заочним рішенням не погодився [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що рішення винесено незаконне, без дослідження наданих доказів, без всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності. Відповідач в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник третьої особи в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю представника третьої особи. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.01.2002 року до 07.06.2011 року (а.с. 5). Згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку від 04.04.2001 року №458 [PERSON] надано право заняття з сім'єю з двох чоловік з дружиною [PERSON] кімнати [ADDRESS], який на теперішній час належить до громадського житлового фонду (а.с. 7). Згідно довідки начальника ЖЕД №6 в кімнаті [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно акту державного виконавця від 05.04.2013 року [PERSON] була вселена в кімнату [ADDRESS]. При вселенні [PERSON] перешкод не чинив, оскільки був відсутній в житловому приміщенні (а.с. 9-10). Згідно квитанцій та товарних чеків, оплату комунальних послуг та витрати на поточний ремонт кімнати [ADDRESS] здійснювала позивач (а.с. 14-17). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без поважних причин у спірному приміщенні тривалий час (понад 6 місяців) з липня 2011 року не проживає. Тому вимоги позивача про визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню. Проте, з такими висновками суду погодитися не можна тому, що вони не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи. У відповідності зі ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що при вселенні позивача за участю державного виконавця в спірне житло в квітні 2013 року відповідач не чинив перешкод, оскільки був відсутній в житловому приміщенні. Наявний в матеріалах справи акт, складений працівником ЖЕУ №6 у присутності двох сусідів, апеляційним судом не приймається як доказ тому, що неможливо перевірити зафіксований в ньому факт не проживання відповідача в кімнаті - невідомо коли він був складений, а присутні при цьому особи не були допитані в судовому засіданні. Апеляційний суд вважає цей акт формальним та таким, що не містіть доказової інформації (а.с. 11). Також встановлено, що з липня 2011 року відповідач не проживає у вказаному приміщенні, що підтверджується В судовому засіданні апеляційного суду апелянт вказав, що він тимчасово не мешкав у спірному жилому приміщенні з поважних причин, з жовтня 2013 року він неодноразово вимагав від позивача передати йому ключі від житла, але позивач в цьому йому відмовляла. Позивач теж не заперечувала проти цього факту, але вказала, що відповідач не бажав при цьому мешкати у приміщенні. Вона змінила замки від кімнати у зв'язку з пошкодженням двері та замків, що в неї були при вселенні. За цих обставин апеляційний суд приходить до висновку відносно того, що апелянт при відсутності ключів з об'єктивних поважних причин не мешкав у спірному жилому приміщенні у зв'язку з перешкодою з боку позивача. Тому його доводи щодо неповного з'ясування обставин справи заслуговують на увагу. Крім того, 30 листопада 2013 року в спірній кімнаті зареєстрована малолітня дитина відповідача - [PERSON], [INFO]. Таким чином, виходячи з встановлених судом обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у відповідача права користування жилим приміщенням в спірному житлі. Судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено вимоги матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому рішення суду на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed