Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Законний представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради про скасування пункту рішення субєкта владних повноважень та визнання недійсним державного акту. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] є власником 7/10 житлового будинку №185 по вул.Василини у м.Черкаси. Іншим співвласником домоволодіння з часткою 3/10 на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2001 року є [PERSON]. Рішенням [PERSON] міської ради від 15.09.1955 року №664а за домоволодінням була закріплена у постійне користування земельна ділянка площею 0,1124 га. По фактичному користуванню розмір земельної ділянки по обмірам КП «Земля» становить 0,0605 га, по даним БТІ 0,0568 га. Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 09.10.2015 року [PERSON] була визнана недієздатною, опікуном призначено [PERSON]. Відповідно до рішення [PERSON] міської ради від 09.06.2011 року №2-591 «Про передачу громадянам земельних ділянок безоплатно у власність» земельну ділянку площею 294 кв.м. по вул.Василини, 185 безоплатно передано у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] (п.1.4 Рішення). Підставою розподілу земельної ділянки став план розподілу земельної ділянки, що був затверджений нотаріально посвідченою заявою від 23.09.2010 року між співвласником будинку [PERSON] та [PERSON] Вказана заява стала підставою для виготовлення плану меж земельної ділянки, що є обовязковою складовою технічної документації. Вказували, що межа земельної ділянки [PERSON] із боку земельної ділянки [PERSON] була позначена не по існуючому паркану, а в сторону її зменшення. Частка земельної ділянки позивача по плану розподілу земельної ділянки значно менша від тієї, що мала б бути, відповідно до частки у домоволодінні. Крім того, вказаний план розподілу земельної ділянки неможливо приймати до уваги, оскільки він був підписаний особою, що не розуміла значення своїх дій, що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта №26. Зазначили, що земельна ділянка в розмірі, яку сторони вказали при затвердженні розподілу земельної ділянки (га) органами місцевого самоврядування у встановленому порядку не виділялась. Враховуючи вказані факти, а також те, що позивач позбавлений можливості обслуговувати стіну сараю літ. Б. Просили визнати незаконним та скасувати п.1.4 рішення [PERSON] міської ради від 09.06.2011 року №2-591 «Про передачу громадянам земельних ділянок безоплатно у власність». Визнати недійсним державний акт ЯМ 424536 від 20.12.2011 року на право власності на земельну ділянку площею 294 кв., що виданий на імя [PERSON]. В судовому засіданні законний представник [PERSON]- [PERSON] та її адвокат [PERSON] позов підтримали, просили задоволити. Вказували, що рішенням [PERSON] міської ради від 15.09.1955 року №664а за домоволодінням була закріплена у постійне користування земельна ділянка площею 0,1124 га, враховуючи, що рішенням №1334 від 05.10.1957 року за адресою домоволодіння у тодішньої власниці [PERSON] вилучено 91 кв.м. під провулок та 480 кв.м. дозволено передати зятю, то для обслуговування цього житлового будинку закріплена земельна ділянка площею 553 кв.м. Натомість відповідно до плану розподілу, погодженому між сторонами, було здійснений розподіл земельної ділянки, значно більшої площі 605 кв.м., правових підстав для набуття якої сторони не мають. Просили позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказував на те, що рішення прийнято в межах повноважень та відповідно до вимог законодавства. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилались на те, що спірне рішення прийняте без порушень закону, у межах компетенції міської ради, яка здійснює розпорядження ділянками комунальної власності, за погодженням з позивачем як суміжним землекористувачем, який добровільно погодив розподіл, підписав нотаріальну заяву про погодження розподілу земельної ділянки по вул.Василини, 185 в місті Черкаси. Відсутність порушень прав позивача підтверджується вже фактично встановленим порядком користуванням земельною ділянкою. Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи БТІ, яка була досліджена в судовому засіданні міститься схема розподілу земельної ділянки, яка практично відповідає схемі розподілу, яка затверджена в нотаріальній заяві, що була підписана сторонами 23.09.2010 року. У позивача в обслуговуванні знаходиться більша земельна ділянка, ніж відповідає її частки у спільній частковій власності на житловий будинок. Посилання на те, що позивач не може обслуговувати стіну сараю літ.Б не заслуговують на увагу, оскільки по правовстановлюючим документам такої будівлі не існує. Посилання позивача в позовній заяві на те, що відповідачем було переміщено паркан у бік домоволодіння [PERSON] не підтверджені доказами. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п-п. 9 п. 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України прийнятого Законом України 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р., справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.\~Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Суд, враховуючи думку сторін, розглянув дану справу в порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, третої особи, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (\~стаття 13 ЦПК України\~) установив наступне. Статтею 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1ст. 15\~Цивільного кодексу України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство у відповідності до статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положення ч.2 ст.78 ЦПК України визначають, що обставинами справи, які\~за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: місто Черкаси, вул.Василини, буд.185. Так, [PERSON] є власником 7/10 житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого держнотконторою 05.11.2001 року. [PERSON] є власником 3/10 житлового будинку на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом 10.12.2001 року №9358. 23.09.2010р. приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] за номером в реєстрі 3971 посвідчено заяву [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої підписанти надали згоду на визначення і погодження розподілу земельної ділянки, яка знаходиться в місті Черкаси, вулиця Василини, номер 185, згідно плану розподілу земельної ділянки, який додається до заяви. Згідно вказаного плану розподілу земельної ділянки по вул.Василини, 185 загальна площа земельної ділянки - 605 кв.м., з них площа земельної ділянки [PERSON] 294 кв.м., площа земельної ділянки [PERSON] 311 кв.м. Пунктом 1.4 рішення [PERSON] міської ради від 09.06.2011 року №2-591 «Про передачу громадянам земельних ділянок безоплатно у власність» [PERSON] по вул.Василини, 185 земельна ділянка площею 294 кв.м. надана у власність. На підставі зазначеного рішення №2-591 від 09.06.2011 року виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ЯМ 424536 від 20.12.2011 року. На вимогу суду Державний обласний архів надав документи, з яких вбачається наступне. Так, рішенням [PERSON] міської ради від 15.09.1955 року №664а за домоволодінням була закріплена у постійне користування земельна ділянка площею 0,1124 га. Рішенням №1334 від 05.10.1957 року за адресою домоволодіння у тодішньої власниці [PERSON] вилучено 91 кв.м. під провулок та 480 кв.м. дозволено передати зятю. В судовому засіданні були досліджені матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок, що зберігається в ЧООБТІ. Відповідно схеми розподілу земельної ділянки, складеної між співвласниками домоволодіння [PERSON] та Казанцевим та акту про розподіл земельної ділянки від 06.05.1970 року співвласники затвердили розподіл ділянки площею 568 кв.м., з яких земельна ділянка, якою користується [PERSON] складає 292 кв.м., Казанцев 276 кв.м. Згідно інвентаризаційної справи загальна площа земельної ділянки під житловим будинком складала 1124 кв.м. В судовому засіданні представник відповідача вказував на те, що розподіл, який сторони затвердили нотаріальною заявою від 23.09.2010 року складений виходячи з вищезазначеного акту та схеми співвласників [PERSON] та Казанцева і практично співпадає з ним. Суд критично ставиться до такого посилання, оскільки суду не надані докази того, що при розробці технічної документації на земельну ділянку були застосовані вказаний акт від 06.05.1970 року та схема розподілу земельної ділянки, що є додатком до нього. Згідно до п. б та п. в\~статті 12 ЗК України\~передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього\~Кодексу\~належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. Частиною 1\~ст. 116 ЗК України\~встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування. Як розяснив Пленум Верховного\~Суду\~України у постанові № 7 від 14.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості). Відповідно до ч. 1\~ст. 88 Земельного кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Згідно ч. 4\~ст. 88 Земельного кодексу України, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Отже, з системного аналізу ст.ст. 12, 88, 116 ЗК України в поєднанні з розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 14.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» слідує, що право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак, всупереч вказаним нормам земельна ділянка, площею 605 кв.м., розподіл якої було здійснено сторонами відповідно до заяви, нотаріально посвідченої 23.09.2010 року, у власність чи користування співвласникам домоволодіння по вул.Василини, 185 в м.Черкаси не надавалась. Відповідно до ч.2 ст.30 Земельного кодексу Української РСР (1991), що був чинний на час набуття позивачем частини будинку в 2001 році в порядку спадкування, при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між співвласниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів. Відповідно до п.4 ст.120 Земельного кодексу України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Відповідно до ст.1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відповідачами не надано доказів, що підтверджують наявність у співвласників право власності чи право користування земельною ділянкою площею 605 кв.м., з яких [PERSON] отримав у власність земельну ділянку площею 294 кв.м. Також, в обґрунтування позовних вимог позивач покликається на рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 09.10.2015 року, яким позивач [PERSON]М, визнана недієздатною і над нею встановлено опіку, опікуном є [PERSON] Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №26, складеного 20.01.2017 року зазначено, що [PERSON] «виявляла ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді органічного психічного розладу, що виник внаслідок хронічної гіпертонічної, атеросклеротичної дисциркуляторної енцефалопатії з недостатністю III ступеню та внаслідок перенесеного геморагічного інсульту (01.07.2005 року) з крововиливом у лівий бічний мозковий шлуночок (та наступним його оперативним видаленням) з домінуючим вираженими емоційно-вольвими, мнестико-інтелектуальними розладами, що позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними у вказаний період часу (тобто станом на 23.09.2010 року)». Таким чином, даний висновок №26 вказує на те, що позивачка не розуміла своїх дій та не могла керувати ними станом на день підписання нотаріальної угоди від 23.09.2010 року. Суд приймає до уваги вказані обставини, однак, оскільки представником позивача не ставилось питання про визнання зазначеного правочину (нотаріальної заяви від 23.09.2010 року) недійсним, визначальною обставиною при задоволенні позову суд вважає відсутність документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою по вул.Василини, 185 в м.Черкаси на площу 605 кв.м., розподіл якої був погоджений сторонами та в подальшому оформлено право власності на відповідача [PERSON] на 294 кв.м. із вказаних 605 кв.м. Суд вважає, що п. 1.4 рішення [PERSON] міської ради від 09.06.2011 року №2-591 «Про передачу громадянам земельних ділянок безоплатно у власність» суперечить нормам Земельного кодексу України, зокрема ст.ст. 12, 88, 116 ЗК України, а тому позов підлягає задоволенню в частині скасування п.1.4 рішення [PERSON] міської ради від 09.06.2011 року №2-591 та державного акту на право власності на земельну ділянку ЯМ 424536 від 20.12.2011 року, що був виданий на підставі вказаного рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи № 712/4731/16, під час розгляду справи позивач понесла судові витрати, повязані з оплатою судового збору в сумі 551,20 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в сумі по 275,60 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved