Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Заяви по суті справи. Позиція [PERSON] . Перший позов [PERSON] обґрунтовував тим, що 28 лютого 2020 року наказом відповідача його з 2 березня 2020 року було призначено на посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами Управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки (далі - головний фахівець ВРПА УРК ДБ) АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - АТ «ДПЗКУ»), а 12 січня 2021 року наказом № 20-к було звільнено з посади головного фахівця ВРПА УРК ДБ АТ «ДПЗКУ» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП через скорочення штату. Вважав звільнення незаконним, оскільки підстави для звільнення були створені штучно через відмову позивача звільнитись за власним бажанням. Так керівництво АТ «ДПЗКУ» незаконно скоротило зарплату позивачу, а потім створили умови для незаконного звільнення шляхом скорочення посади позивача. 14 липня 2020 року відповідач видав наказ № 67 «Про зміну в організації виробництва і праці в апараті управління Товариства», яким затверджено та введено в дію штатний розпис АТ «ДПЗКУ», внаслідок чого була скорочена посада головного фахівця ВРПА УРК ДБ АТ «ДПЗКУ». Та лише 12 жовтня 2021 року позивача було персонально попереджено про можливе звільнення з наданням переліку вакантних посад, які ніби відповідають професії та кваліфікації позивача. Однак всупереч вимогам ст. 49-2 КЗпП відповідач запропонував позивачу не всі вакантні посади, що були на підприємстві, а лише посади, які для нього були завідомо неприйнятними через відсутність належної освіти, кваліфікації або знаходженням за межами міста Києва та Київської області, оскільки позивач мешкав в м. Києві та мав вищу юридичну освіту, багаторічний досвід юридичної практики. Навіть посади, які був згоден зайняти позивач для продовження роботи у відповідача керівництво АТ «ДПЗКУ» повідомило, що його кваліфікаційні вимоги не відповідають запропонованим позивачу посадам, які той бажав зайняти. При цьому до моменту отримання позивачем попередження про можливе звільнення, 12 жовтня 2020 року, починаючи з моменту видання наказу про скорочення, 14 липня 2020 року, в АТ «ДПЗКУ» працевлаштувалось багато нових працівників на посади, які відповідали кваліфікації позивача, у тому числі в департамент безпеки. Лише, коли всі посади, що могли б відповідати кваліфікаційним вимогам позивача було заповнено, йому вручили персональне попередження про звільнення. Однак навіть після вручення позивачу попередження про звільнення до Центрального апарату АТ «ДПЗКУ» продовжували приймати на роботу працівників на посади, які за кваліфікаційними критеріями та професійними здібностями відповідали освіті, кваліфікації та досвіду позивача, які йому не пропонувались. Так в липні 2020 року до штатного розпису було введено посади в департаменті безпеки: начальника відділу взаємодії з правоохоронними органами; начальник відділу внутрішніх перевірок; відділ технічного захисту інформації, на які по серпень 2020 року було прийнято нових працівників, хоча він мав переважне право на заняття цих посад. Крім цього до 28 жовтня 2020 року до АТ «ДПЗКУ» прийнято працівників на такі посади: головного юрисконсульта відділу представництва в судах; головного юрисконсульта відділу по роботі з фіскальними органами; заступнику начальника відділу правового забезпечення; провідного інженера відділу технічного забезпечення; заступника начальника управління аудиту; менеджера з постачання; заступника начальника відділу виконання рішень та банкрутства; заступника директора фінансово-економічного департаменту; менеджера з адміністративної діяльності, - які також не пропонувались позивачу. Крім того на 28 жовтня 2020 року була вакантна посада начальника відділу внутрішніх перевірок департаменту безпеки, але цю посаду позивачу не запропонували, а прийняли іншу особу, відмовивши позивачу також у зайняті посади начальника відділу технічного захисту департаменту безпеки через відсутність освіти та досвіду роботи, хоча до цього таку посаду займала особа з вищою юридичною освітою, яка не мала досвіду роботи у галузі технічного захисту інформації. Вказував, що відповідно до ст. 43 КЗпП попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації для розірвання трудового договору з ініціативи власника з позивачем профспілковою організацією була надана відповідачу 2 грудня 2020 року, однак у порушення ч. 8 ст. 43 КЗпП відповідач розірвав трудовий договір пізніше одного місяця з дня одержання згоди профспілки, тобто 12 січня 2021 року. Отже, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП просив суд поновити його на роботі в АТ «ДПЗКУ» з дати звільнення на посаді головного фахівця ВРПА УРК ДБ та стягнути з АТ «ДПЗКУ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. За другим позовом [PERSON] вказував, що його з 2 березня 2020 року прийнято до АТ «ДПЗКУ» на посаду головного фахівця ВРПА УРК ДБ з посадовим окладом 50000 грн. Однак в квітні 2020 року позивачу стало відомо з фактично отриманої зарплати, що розмір належної йому заробітної плати тимчасово зменшено на період дії карантину до 14500 грн. у зв`язку із запровадженням карантинних заходів у АТ «ДПЗКУ» та переведенням працівників на дистанційну роботу. Вважаючи такі дії тимчасовими, він гадав, що по закінченню карантину йому буде поновлено виплату зарплати згідно трудового договору. Він за час дії карантину неодноразово звертався до керівництва департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» за роз`ясненнями щодо повернення належного розміру зарплати, але йому не повідомляли термін повернення позивачу розміру належної зарплати. В жовтні 2020 року він письмово звернувся до керівництва АТ «ДПЗКУ» про підстави зміни умов оплати праці та строки її повернення. Лише 14 грудня 2020 року він дізнався з відповіді від 9 грудня 2020 року, що 16 квітня 2020 року видано наказ № 244-к, яким скасовано наказ від 2 березня 2021 року про введення посади головного фахівця ВРПА УРК ДБ та з квітня 2020 року нарахування зарплати позивачу відповідно розмірів посадових окладів, що діяли для апарату управління АТ «ДПЗКУ» до 3 січня 2020 року, внаслідок чого посадовий оклад [PERSON] було зменшено до 18000 грн. До теперішнього часу відповідач у належній спосіб не ознайомив позивача з наказом № 244-к від 16 квітня 2020 року, за яким з 1 квітня 2020 року до моменту звільнення позивача 12 січня 2021 р. здійснювалась виплата зарплати у зменшеному розмірі в порушення ч. 3 ст. 32, 103 КЗпП, ст. 29 Закону України «Про оплату праці». Так про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Враховуючи протиправність п. 2 спірного наказу №244-к від 16 квітня 2020 року, внаслідок чого позивача позбавлено належної йому зарплати відповідно до умов оплати праці, які мали місце на момент працевлаштування на підприємстві відповідача. Також вказував, що про порушення свого права на належну зарплату він дізнався 12 грудня 2020 року з листа АТ «ДПЗКУ» від 9 грудня 2020 року, з яким його в передбачений законом спосіб ознайомлено не було, тому він своєчасно оскаржити його не мав можливості, що вважав поважною причиною пропуску строку на звернення до суду із таким позовом. Таким чином просив суд поновити строк на оскарження наказу АТ «ДПЗКУ» № 244-к від 16 квітня 2020 року, визнавши незаконним та скасувавши п. 2 такого наказу, та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу зарплату за період з 1 квітня 2020 року по 12 січня 2021 року в сумі 187298,44 грн. У відповіді на відзив на перший позов [PERSON] зазначав, що гарантії збереження роботи позивача не дотримав, оскільки найважливішою гарантією для працівника при скороченні численності та штату є обов`язок власника підприємства працевлаштувати такого працівника. Так, 11 червня 2020 року відповідач від Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства отримав погоджений новий штатний розпис АТ «ДПЗКУ», в якому була відсутня посада позивача. Однак відповідач з 11 червня 2020 року прийняв на роботу більше 40 осіб, на вакантні посади, які за своїми кваліфікаційними вимогами міг обійняти позивач. Так в червні 2020 року було прийнято особу на посаду інспектора з контролю за виконанням доручень департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ», в липні 2020 року було прийнято начальника відділу взаємодії з правоохоронними органами, начальника відділу внутрішніх перевірок, начальника відділу технічного захисту інформації. Також з 12 жовтня 2020 року по 12 січня 2021 року до АТ «ДПЗКУ» було прийнято осіб на вакантні посади, які міг зайняти позивач: першого заступника директора департаменту безпеки, трьох заступників директора департаменту безпеки; начальника відділу внутрішніх перевірок; трьох інспекторів з контролю за виконанням доручень департаменту безпеки. Незважаючи на це, позивач погоджувався на зайняття декількох запропонованих йому посад, однак йому у переведенні на такі вакантні посади відмовляли, мотивуючи відсутністю належної кваліфікації та досвіду роботи за спеціальністю. Також у порушення ч. 1 ст. 42 КЗпП через скасування 1-ї посади головного фахівця ВРПА УРК ДБ в новому штатному розписі, введеного в дію 15 липня 2020 року, не було надано оцінку кваліфікації та продуктивності праці, сімейного стану вивільненого працівника, не враховано, що позивач мав 25-річний стаж юридичної практики, більше 10 років працював на керівних посадах в правоохоронних органах, має на утриманні неповнолітню дитину та двох батьків пенсійного віку, один з яких хворий на тяжку онкологічну хворобу. Отже при наявності високої кваліфікації, значного досвіду, продуктивності праці та суттєвих сімейних обстави відповідачем порушено переважне право позивача на залишення на роботі. Крім того за п. 4.1 «Колективного договору між адміністрацією і первинними профспілковими організаціями АТ «ДПЗКУ» відповідач був зобов`язаний при необхідності звільнення працівників за ініціативою роботодавця у зв`язку із скороченням численності або штату забезпечувати розробку та реалізацію заходів соціального захисту вивільнюваних працівників, зокрема, організацію профпідготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з метою працевлаштування їх на вакантні посади, додатково створені робочі місця, чого не було дотримано. Заперечував посилання відповідача на те, що він відмовився від переведення на вакантні посади, бо позивач тричі звертався зі згодою на переведення на запропоновані йому посади, на які саме відповідач не давав згоди. У відповіді на відзив на другий позов [PERSON] , не погоджуючись із твердженнями відповідача про незаконність наказів АТ «ДПЗКУ» від 28 лютого 2020 року про прийняття позивача на роботу за його заявою від 28 лютого 2020 року з 2 березня 2020 року та наказу № 185-к від 2 березня 2020 року про введення посади головного фахівця ВРПА УРК ДБ з посадовим окладом 50000 грн., зазначав, що такі накази були прийняті в. о. голови правління Чернявським С. за пп. 7, 11 п. 13.10 Статуту АТ «ДПЗКУ», бо тільки затвердження організаційної структури відповідача повинно було здійснено головою правління за погодженням з правлінням товариства, а затвердження штатного розпису, внесення в нього правомірно відбувалось на підставі одноособового рішення в. о. голови правління. Отже, накази № 179-к від 28 лютого 2020 року, № 185-к від 2 березня 2020 року прийняті уповноваженою особою та в межах повноважень передбаченим статутом АТ «ДПЗКУ» та є законними. А сам по собі факт реєстрації кримінального провадження не може бути підтвердженням скоєння злочину. Крім того накази №179-К від 28 лютого 2020 року та наказ № 185-К від 2 березня 2020 року не було визнано недійсними та не скасовані у встановленому порядку судовим рішенням, яке набрало законної сили. Крім того не погоджуючись із відповідачем про належне повідомлення позивача поштовим зв`язком про видання наказу № 244-к від 16 квітня 2020 року шляхом спрямування цінного листа від 17 квітня 2020 року по [ADDRESS] , та відповідно пропуском строку звернення до суду із таким позовом, зазначав, що представник відповідача не може зазначити, коли саме позивач отримав такий лист з наказом № 244-к, тобто з якої дати позивач вважається ознайомленим з цим наказом. Так з 28 лютого 2020 року позивач по дату звільнення постійно знаходився в м. Києві та приходив на роботу до АТ «ДПЗКУ», що не заважало відповідачу повідомити [PERSON] про зміну умов оплати праці шляхом ознайомлення з наказом № 244-к. Однак відповідач навмисно спрямував вказаний документ на адресу реєстрації позивача до м. Маріуполя, щоб він не зміг оскаржити своєчасно наказ № 244-к від 16 квітня 2020 року, хоча відповідач про видання такого наказу належним чином повідомив більшу частину осіб, яких він стосувався шляхом особистого ознайомлення та реєстрації цих фактів у відповідному журналі. Не погоджувався із наданої представниками відповідача доповідною запискою від 2 вересня 2021 року, бо в квітні 2021 року він знаходився на робочому місці 18, 19, 28, 29 числа, коли турнікети не працювали. Отже, він заперечував про своє ознайомлення із наказом № 244-к від 16 квітня 2020 року. Додавав, що у листі від 17 квітня 2020 року про повідомлення позивача із зменшенням його зарплати відповідачем наводиться посилання на запровадження карантину на АТ «ДПЗКУ» та переведенням працівників на дистанційну роботу, як підставу для видачі спірного наказу № 244-к від 16 квітня 2020 року. З цих наведених підстав [PERSON] своєчасно не мав об`єктивної можливості реалізувати своє право на оскарження наказу № 244-к від 16 квітня 2020 року, що вважав поважними причинами пропуску строку на звернення до суду. Також звертав увагу суду на те, що відповідач у відсутність будь-яких підстав та провини позивача необґрунтовано 16 квітня 2020 року видав наказ № 244-к, яким скасував умови оплати праці, які діяли за трудовим договором позивачем з АТ «ДПЗКУ», безпідставно зменшивши посадовий оклад до 18000 грн., чим порушив трудові права [PERSON] , оскільки зміна умов оплати праці повинна була бути здійсненна з обов`язковим повідомленням за два місяці до запровадження таких змін. Додавав, що неправомірність наказів № 179-к від 28 лютого 2020 року та наказу № 185-к від 2 березня 2020 року повинні бути встановлені в передбаченому законом порядку судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому не погоджувався із висновками за результатами службового розслідування, актом інспекційного відвідування та актами Державної аудиторської служби. У заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] вказував, що згідно із «Порядком обчислення середньої заробітної плати» № 100 за постановою КМУ від 8 лютого 1995 року з урахуванням посадового окладу позивача в сумі 50000 грн., він навів розрахунок не виплаченої йому зарплати за період з 1 квітня 2020 року по 12 січня 2021 року та просив суд задовольнити його збільшені позовні вимоги, внаслідок чого просив суд поновити строк на оскарження наказу АТ «ДПЗКУ» № 244-к від 16 квітня 2020 року, визнавши незаконним та скасувавши п. 2 наказу від 16 квітня 2020 року № 244-к, зобов`язати АТ «ДПЗКУ» нарахувати та виплатити [PERSON] зарплату за період з 1 квітня 2020 року по 12 січня 2021 року в сумі 232805,60 грн. з утриманням усіх податків та зборів. Також залишив без змін свої позовні вимоги про поновлення його на роботі в АТ «ДПЗКУ» з дати звільнення на посаді головного фахівця ВРПА УРК ДБ з посадовим окладом 50000 грн., стягнувши з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач навів письмові пояснення, долучені до справи, за якими вказував, що на своїй посаді він займався питаннями активізації розслідування кримінальних проваджень, по яким АТ «ДПЗКУ» було завдано збитки. Однак йому спочатку незаконно зменшили зарплату з 1 квітня 2020 року за наказом від 16 квітня 2020 року № 244-к, а потім створили умови для звільнення, шляхом незаконного скорочення посади позивача, правовідносини якого з відповідачем почались наказом № 179-к від 28 лютого 2020 року, яким відповідач поклав на себе обов`язки по виплаті заробітної плати позивачу в розмірі 50000 грн. Після видання незаконного наказу № 244-к відповідач приховував факт видання наказу та змін умов оплати праці, позбавляючи можливості оскаржити незаконні дії зі зміни умов оплати праці за відсутності будь-якого порушення з боку позивача. Натомість підставами для зменшення умов оплати праці було вказано: карантин; перехід на дистанційну роботу та не дотримання вимог статуту. Потім з 11 червня 2020 року питання скорочення посади позивача було вирішено та до АТ «ДПЗКУ» почалось працевлаштування нових працівників. Крім того відповідачем навмисно момент повідомлення позивача про можливе звільнення було від терміновано, бо попереджене про звільнення він отримав лише 12 жовтня 2020 року, а на посади, які за кваліфікацією повинні були запропоновані позивачу, було прийнято багато працівників: заступника начальника управління претензійно-позовної роботи, головного фахівця відділу майнових відносин та правового забезпечення, радника голови правління, головного економіста відділу супроводу діяльності, начальника відділу регіональної підтримки робочих місць, заступника начальника управління регіональної безпеки, першого заступника директора юридичного департаменту, головного економіста відділу страхового забезпечення, першого заступника директора департаменту безпеки, заступника директора департаменту безпеки, начальника відділу внутрішніх перевірок, інспектора з контролю за виконанням доручень департаменту безпеки. Крім того з 12 жовтня 2021 року по 12 січня 2021 року до АТ «ДПЗКУ» було прийнято біля 17 осіб на посади, які за кваліфікацією також повинні були бути запропоновані позивачу. Отже, вважав дії відповідача з видання наказу та зменшенню зарплати, звільненню є незаконними, тому просив суд скасувати незаконний наказ, прийняти рішення про повернення належної заробітної плати та поновити на роботі. Позивач у судовому засіданні уточнені ним позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у заявах [PERSON] по суті, додаючи, що з 12 жовтня 2020 року штатний розпис на АТ «ДПЗКУ» змінювався до 12 січня 2021 року, коли він був звільнений. Однак, вакантні посади, які включались до нового штатного розпису, йому не пропонували, хоча він їх міг зайняти, бо такі посади відповідали його кваліфікації та навичкам. Стверджував, що представники відповідача за бажанням мали змогу повідомити його про наказ від 16 квітня 2020 року № 244-К на робочому місці, оскільки він постійно працював на АТ «ДПЗКУ» з часу винесення такого наказу. Натомість, йому незаконно зменшили зарплату під приводом тимчасових карантинних обмежень, свідомо не повідомивши про наказ від 16 квітня 2020 року № 244-К, після чого провели незаконне скорочення його посади та звільнення з роботи в АТ «ДПЗКУ», не пропонуючи йому посади, які він міг зайняти. При цьому кваліфікаційні вимоги щодо посади начальника регіональної безпеки змінили умисно лише 19 жовтня 2020 року, щоб [PERSON] не міг її зайняти. Також додавав, що скорочена була лише одна посада головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами Управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки, тому він повинен був бути залишений на тій посаді, яка залишилась, бо мав переваги серед інших працівників. Враховуючим наявні умисні дії представників відповідача, вважав, що наявні поважні причини пропуску строку на оскарження наказу від 16 квітня 2020 року № 244-К, внаслідок чого просив суд задовольнити його позов повністю. Позиція АТ «ДПЗКУ». Не погоджуючись із доводами позивача та заявленими ним першими позовними вимогами, представники АТ «ДПЗКУ» подали суду відзив на перший позов [PERSON] , вказуючи у ньому, що звільнення позивача відбулось без порушення норм трудового законодавства. Так за наказом АТ «ДПЗКУ» від 12 січня 2021 р. № 20-К [PERSON] було звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП. Підставами для звільнення були: наказ АТ «ДПЗКУ» від 14 липня 2020 р. № 67 «Про зміну в організації виробництва і праці в апараті управління Товариства», персональне попередження позивача від 31 серпня 2020 р., лист АТ «ДПЗКУ» від 11 листопада 2020 р. № 130-1-19/4656, лист ППО АТ «ДПЗКУ» від 1 грудня 2020 р. № 62/ППО. Оскільки організація виробництва і праці є виключною компетенцією власника підприємства та є складовою права на управління його діяльністю, то суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників, тому АТ «ДПЗКУ» належить право самостійно визначати чисельність і штат працівників. При цьому згідно пп. 12 п. 13.3 Статуту АТ «ДПЗКУ» від 31 січня 2020 р. визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «ДПЗКУ» належало до компетенції Правління відповідача, а за пп. 7 п. 13.10 такого Статуту АТ «ДПЗКУ» голова Правління має право лише затверджувати організаційну структуру та штатний розпис товариства за погодженням з Правлінням. Тому з метою оптимізації чисельності персоналу, підвищення ефективності управління АТ «ДПЗКУ» на виконання протоколу засідання Правління від 7 липня 2020 р. № 59 й приведення штатного розпису АТ «ДПЗКУ» до погодженої Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України організаційної структури АТ «ДПЗКУ» прийнято наказ від 14 липня 2020 р. № 67 «Про зміну в організації виробництва і праці в апараті управління Товариства», яким затверджено штатний розпис АТ «ДПЗКУ» з додатком, який введено в дію з 15 липня 2020 р., на підставі якого було виведено посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки, яку займав позивач. Таким чином було прийнято рішення про скорочення штату працівників АТ «ДПЗКУ». На виконання такого наказу АТ «ДПЗКУ» вручило персональне попередження [PERSON] 12 жовтня 2020 р. під розпис. З метою переведення позивача на іншу посаду йому надано перелік з 263 вакантних посад АТ «ДПЗКУ», а потім повторно 4 листопада 2020 р. надало перелік із 193 вакантних посад АТ «ДПЗКУ», чим було дотримано вимоги ст. 49-2 КЗпП. Додавали, що за листами непрацездатності позивач перебував на лікарняному з 17 липня 2020 по 5 серпня 2020 р. та з 25 серпня 2020 р. по 5 вересня 2020 р. Враховуючи, що позивачу вручено персональне повідомлення про скорочення його посади 12 жовтня 2020 року, то АТ «ДПЗКУ» пропонувало всі вакансії, які були вакантними, позивачу починаючи з 12 жовтня 2020 р. до моменту його звільнення, а посади, на які посилається позивач, які йому не пропонували, то на них були прийняті інші особи задовго до вручення позивачу повідомлення про скорочення його посади, що відповідає положенням ст. 49-2 КЗпП. Через це, зокрема, посади начальника відділу внутрішніх перевірок департаменту безпеки AT «ДПЗКУ» та начальника відділу технічного захисту інформації управління інформаційної безпеки департаменту безпеки AT «ДПЗКУ» не були вакантними станом на день вручення [PERSON] персонального попередження про звільнення, тому не могли бути запропоновані позивачу станом на 12 жовтня 2021 року. Щодо посади начальника відділу внутрішніх перевірок департаменту безпеки, то АТ «ДПЗКУ» повідомляло позивача про кваліфікаційні вимоги до зазначеної посади, яким той не відповідає. Також первинна профспілкова організація АТ «ДПЗКУ» 1 грудня 2020 року надала згоду на звільнення [PERSON] із займаної посади. Таким чином АТ «ДПЗКУ» належним чином повідомив позивача про вивільнення, запропонувавши всі наявні вакантні посади, однак [PERSON] не виявив ініціативи перевестись на будь-яку вакантну посаду, яка відповідала б його кваліфікації. Отже, оскільки позивач відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, то він зобов`язаний працевлаштуватись самостійно. Тому відповідачем прийнято наказ від 12 січня 2021 року № 20-К про звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП. Додавав, що за наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства від 16 жовтня 2019 р. № 221 повноваження з управління корпоративними правами держави, які належали до сфери управління Мінагрополітики, передані до сфери управління Мінекономіки, яке наказом від 31 січня 2020 року № 153 затвердило Статут АТ «ДПЗКУ», за п. 1.3 якого засновником відповідача є держава в особі Кабінету Міністрів України, який функції з управління корпоративними правами держави здійснює через уповноважений ним орган - Мінекономіки. Наказом Мінекономрозвитку від 12 грудня 2019 р. [PERSON] призначено в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ». Однак у порушення статуту АТ «ДПЗКУ» 2 березня 2020 року в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявським С. прийнято наказ № 185-к, яким введено посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки з посадовим окладом 50000 грн. Однак, ще за відсутності в штатному розписі АТ «ДПЗКУ» такої посади в. о. голови правління уже було за наказом від 28 лютого 2020 року № 179-К прийнято позивача на відповідну посаду, що свідчить про перевищення повноважень такого в. о. голови правління. Отже Мінекономрозвитку чи Правління АТ «ДПЗКУ» не приймало рішення про внесення змін до штатного розпису та встановлення посадового окладу [PERSON] в розмірі 50000 грн. та не уповноважувало в. о. голови правління С. Чернявського на це. За даним фактом порушено кримінальне провадження. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Не погоджуючись із доводами позивача та заявленими ним другими позовними вимогами, представники АТ «ДПЗКУ» подали суду відзив на такий позов [PERSON] , вказуючи у ньому, що оскільки спірний наказ АТ «ДПЗКУ» № 244-К від 16 квітня 2020 р. було належним чином доведено до відома [PERSON] шляхом направлення 17 квітня 2020 року листа на адресу позивача з врахуванням запроваджених карантинних обмежень відповідачем, то позивач повинен був отримати такий лист 24 квітня 2020 р. Отже, позивач 14 грудня 2020 року не міг дізнатися про наказ № 244-К від 16 квітня 2020 року, тому вимога про скасування п. 2 такого наказу АТ «ДПЗКУ» заявлена з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП, тобто через 11 місяців, коли позивач повинен був дізнатись про оскаржуваний наказ. При цьому, що позивач отримував зарплату щомісяця, тому він був обізнаний про те, що з квітня 2020 року посадовий оклад його становить 18000 грн. Також позивачем не надано до позовної заяви доказів поважності пропуску ним строку на звернення до суду з такою вимогою. При цьому, оскільки ні власник, ні уповноважений орган, яким є правління, не погоджували внесення змін до штатного розпису шляхом прийняття наказу від 2 березня 2020 року № 185-К з посадовим окладом позивача в розмірі 50000 грн., то вимога про нарахування та виплату [PERSON] зарплати за період з 1 квітня 2020 р. по 12 січня 2021 р. є безпідставною. Додавав, що за пп. 16 п. 13.3 Статуту АТ «ДПЗКУ» правління відповідача має повноваження щодо перегляду та відміни рішень голови правління, прийнятих у межах його компетенції, визначеної законом та цим Статутом. З огляду на це, правлінням АТ «ДПЗКУ» прийнято рішення від 16 квітня 2020 р. про відміну рішень в. о. голови правління Чернявського С. про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», зокрема, спірного наказу від 2 березня 2021 року, й вирішено здійснити нарахування зарплати позивачу на підставі розміру посадових окладів, що діяли для апарату управління АТ «ДПЗКУ» до 3 січня 2020 р. При цьому за протоколом № 36 засідання правління АТ «ДПЗКУ» від 16 квітня 2020 р. вирішено відмінити рішення в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» Чернявського С. про внесення змін до штатного розпису апарату управління, оформлених, зокрема, наказом від 2 березня 2020 р. через недотримання Статуту. При цьому щодо позивача не було зміни істотних умов праці, оскільки відповідачем було скасовано незаконні та прийняті з перевищенням повноважень накази про внесення змін до штатного розпису, а Мінекономрозвитку чи Правління АТ «ДПЗКУ» не приймало рішення про внесення змін до штатного розпису та встановлення посадового окладу [PERSON] у розмірі 50000 грн. Отже, при встановленні [PERSON] посадового окладу в розмірі 18000 грн. відповідачем не порушено норми законодавства про оплату праці. Також змін в організації виробництва і праці у відповідача не відбувалось. Таким чином підстави для нарахування та виплати позивачу зарплати відсутні. Аналогічним чином свою незгоду із уточненими позовними вимогами [PERSON] представники відповідача висловили у запереченні на відповідь на відзив позивача, за якими просили суд відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до письмових пояснень представника відповідача, вбачається, що, підтримуючи наведені у відзивах та у запереченні на позов [PERSON] доводи АТ «ДПЗКУ», він додавав, що долучені до справи позивачем телефонні довідники не можуть бути взяті до уваги судом при розгляді та вирішенні справи, оскільки вони не є належними чи недопустимими доказами, тому просив суд відмовити у задоволенні позовів [PERSON] повністю. Представники відповідача, АТ «ДПЗКУ», у судовому засіданні повністю заперечуючи заявлені позовні вимоги [PERSON] , надали пояснення аналогічні тим, що викладені у заявах відповідача по суті справи, додаючи, що в наданому журналі ознайомлення працівників під розпис по АТ «ДПЗКУ» немає підпису позивача, оскільки відповідно до нього були ознайомлені керівники структурних підрозділів відповідача на підставі введених на товаристві карантинних заходів та переведення усіх працівників на дистанційну роботу, а отримавши зарплату за квітень 2020 року [PERSON] не міг бути не обізнаним про зміну свого окладу. Зауважували, що посади, які вводились до штатного розпису після 12 жовтня 2020 року, не пропонувались [PERSON] , оскільки він не підпадав під кваліфікаційні вимоги до таких посад. Таким чином просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Фактичні обставини, встановлені судом. Відповідно до статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого 31 січня 2020 року наказом Мінекономрозвитку № 153, до компетенції правління відповідача належить за пп. 12 п. 13.3 статуту визначення організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та його штатного розпису, а також за пп. 16 п. 13.3 статуту перегляд та відміна рішень голови правління АТ «ДПЗКУ», прийнятих у межах його компетенції, визначеної законом та статутом АТ «ДПЗКУ» (т. 1, а. с. 131-149). Натомість, відповідно до статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого 31 січня 2020 року, до повноважень голови правління відповідача за пп. 7 п. 13.10 віднесено право затверджувати організаційну структуру та штатний розпис АТ «ДПЗКУ» (однак затверджувати організаційну структуру АТ «ДПЗКУ» за погодженням із уповноваженим органом управління) (т. 1, а. с. 131-149). Суд зазначає, що за п. 1.3 статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого 31 січня 2020 року, засновником АТ «ДПЗКУ» є держава в особі Кабінету Міністрів України, який функції з управління корпоративними правами держави здійснює через уповноважений ним орган - Мінекономіки (т. 1, а. с. 131-149). На підставі наказу в. о. голови правління С. Чернявського № 179-К від 28 лютого 2020 року [PERSON] було прийнято на роботу в Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 2 березня 2020 року на посаду головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки (т. 1, а. с. 7, 114). Згідно із наказом в. о. голови правління С. Чернявського № 185-К від 2 березня 2020 року були внесені зміни до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ» з 2 березня 2020 року та затверджено їх відповідно до додатку, за яким, зокрема, була введена посада головного фахівця відділу по роботі з проблемними активами управління по роботі з контрагентами департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» з окладом 50 000 грн. (т. 1, а. с. 115, 116). На підставі наказу заступника голови правління В. Коваленко від 16 квітня 2020 року № 244-К на виконання протоколу засідання правління АТ «ДПЗКУ» № 36 від 16 квітня 2020 року, враховуючи недотримання положень Статуту в. о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявським було скасовано, зокрема, наказ в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявського від 2 березня 2020 року № 185-К, а також здійснено нарахування зарплати працівникам, яких стосується скасування наказів в. о. голови правління АТ «ДПЗКУ» С. Чернявського,

Outcome: partial