Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що [INFO] року померла бабця позивачки [PERSON], після смерті якої із близьких родичів залишилася лише позивачка [PERSON] 07 березня 2013 року позивачці стало відомо про наявність спадкового майна після смерті [PERSON] у вигляді земельної частки (паю) № 357, розташованої на території Вівчарівської сільської ради Троїцького району Луганської області, право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Однак, як зазначає позивачка, вона не має змоги оформити спадщину у нотаріальному порядку, оскільки оригінал відповідного правовстановлюючого документу відсутній. Таким чином, позивачка просить суд визнати за нею право власності на вищезазначене спадкове майно у вигляді вказаної земельної частки (паю). Позивачка та її представник у судове засідання не з'явилися, від представника позивачки до суду надійшла заява, згідно якої останній просить суд розглянути вказану справу без його участі та участі його довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, надав заяву про розгляд справи без участі представника та визнання позовних вимог. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані до суду докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року (а.с.9). Згідно довідки про народження № 176 [PERSON] є матір'ю [PERSON] (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] є матір'ю [PERSON], прізвище останньої було змінено у наслідок укладення шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Рішенням Троїцького районного суду Луганської області № 1232/1240/12 від 08 лютого 2013 року було визнано відумерлою спадщину після смерті [PERSON] у вигляді земельної частки (паю) із земель колективної власності колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Комуніст» згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], реєстраційний номер 357 (а.с.12-13). Виконання вказаного рішення зупинено (а.с.15). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності Цивільного кодексу України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом». Враховуючи спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що у даному випадку відповідні юридичні факти виникли під час дії Цивільного кодексу Української PCP, оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] року, у зв'язку з чим суд при постановленні рішення керується відповідними нормами вказаних нормативних актів, які діяли під час виникнення певних спірних правовідносин. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем. При цьому, відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В даному конкретному випадку, позивачка пропустила визначений законодавцем строк для прийняття спадщини, однак питання про поновлення такого строку позивачкою поставлено не було. За своїм організаційно-правовим статусом судові органи не можуть здійснювати функції нотаріальної контори. Позивачка посилається на те, що не має змоги оформити спадщину у нотаріальному порядку, однак у матеріалах справи відсутня офіційна відповідь нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій, з якої можуть випливати причини, які унеможливлюють оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв'язку з чим викладені у позові обставини, за яких позивачка не може оформити спадщину у нотаріальному порядку, не підтверджуються належними на те доказами. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed