Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Заступник військового прокурора Вінницького гарнізону звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м.Вінниця до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що військовою прокуратурою Вінницького гарнізону під час вивчення стану забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей службовим житлом за рахунок Міністерства оборони України виявлено порушення інтересів держави у зазначеній сфері. Встановлено, що військовослужбовець [PERSON] проходив військову службу у Вінницькому зональному відділі Військової служби правопорядку. У зв`язку із проходженням військової служби КЕВ м. Вінниця Західного оперативного Командування Міністерства оборони України відповідачу було видано ордер №03 від 20.06.2013 року на кімнату [ADDRESS] на склад сім`ї 2 особи: [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Вінниця. Одночасно із отриманням ордеру на кімнату відповідач підписав зобов`язання, згідно умов якого останній зобов`язується звільнити надану в гуртожитку кімнату у разі звільнення із військової служби. Наказом начальника [INFO] №235 від 06.12.2016 року старшого солдата [PERSON] , водія-електрика автомобільного відділення взводу забезпечення Вінницького зонального відділу ВСП, звільненого наказом начальника Вінницького зонального відділу ВСП від 06.12.2016 року №20-РС у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено із списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького міського військового комісаріату м. Вінниця. Всупереч умовам підписаного відповідачем зобов`язання останній не вивільнив кімнату гуртожитку після звільнення з військової служби. Обов`язок звільнити жиле приміщення також визначений п.5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони №737 від 30.11.2011 року, відповідно до якого особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Відповідач має 5 років і 7 місяців вислуги років у Збройних Силах України, а тому за таких умов відповідач втратив право проживання у кімнаті гуртожитку та підлягає до виселення. Разом з тим, у жовтні 2018 року посадовими особами Вінницького зонального відділу ВСП було проведено перевірку стосовно законності розподілу та використання службових жилих приміщень та гуртожитків Міністерства оборони України. В ході даної перевірки було встановлено, що відповідач з грудня 2016 року фактично не проживає у кімнаті [ADDRESS] . У спірній кімнаті проживає інша особа [PERSON] , з пояснень якого вбачається, що він проживає у вказаній кімнаті з середини січня 2017 року з дозволу [PERSON] 20.11.2018 року комісією в складі посадових осіб КЕВ м. Вінниця проведено обстеження гуртожитку по [ADDRESS] з приводу законності проживання мешканців. Комісією встановлено, що в кімнаті [ADDRESS] вказаного гуртожитку зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] , зі слів сусідів останній тривалий час не проживає у вказаній кімнаті у зв`язку із перебуванням його за кордоном. А тому, позивачі вважають, що відповідач втратив право на користування жилим приміщенням, яке призначене для забезпечення житловою площею військовослужбовців та їх сімей у зв`язку з не проживанням у гуртожитку протягом шести місяців без поважних причин, що стало підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача Міністерства оборони України за довіреністю Москаленко А.О., представник позивача квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця за довіреністю Томчук М.А. позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подачу відзиву не скористався. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що відповідно до п.4 ч.1 ст.280 ЦПК України представники позивачів не заперечують проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників справи, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних міркувань. Відповідно до абз.1 п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що військовослужбовець [PERSON] проходив військову службу у Вінницькому зональному відділі Військової служби правопорядку. У зв`язку із проходженням військової служби КЕВ м. Вінниця Західного оперативного Командування Міністерства оборони України відповідачу було видано ордер №03 від 20.06.2013 року на кімнату [ADDRESS] на склад сім`ї 2 особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Гуртожиток по [ADDRESS] відноситься до державного житлового фонду Міністерства оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Вінниця. Одночасно із отриманням ордеру на кімнату 20.06.2013 року відповідач підписав зобов`язання, згідно умов якого останній зобов`язується звільнити надану в гуртожитку кімнату у разі звільнення із військової служби (а.с.10). Наказом начальника [INFO] (по стройовій частині) №235 від 06.12.2016 року старшого солдата [PERSON] , водія-електрика автомобільного відділення взводу забезпечення Вінницького зонального відділу ВСП, звільненого наказом начальника Вінницького зонального відділу ВСП від 06.12.2016 року №20-РС у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено із списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького міського військового комісаріату м. Вінниця (а.с.14-15). Проте, всупереч умовам підписаного відповідачем зобов`язання останній не вивільнив кімнату гуртожитку після звільнення з військової служби, про що свідчить довідка КЕВ м. Вінниця від 17.12.2018 року №549, з якою вбачається, що у кімнаті [ADDRESS] зареєстрований відповідач (а.с.16). Обов`язок звільнити жиле приміщення також визначений п.5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони №737 від 30.11.2011 року, відповідно до якого особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Відповідно до наказу начальника Вінницького зонального відділу Військової служби правопорядку (по стройовій частині) №235 від 06.12.2016 року відповідач має 5 років, 7 місяців, 6 днів вислуги років у Збройних Силах України (а.с.14-15), а тому за таких умов останній дійсно втратив право проживання у кімнаті гуртожитку. Разом з тим, у жовтні 2018 року посадовими особами Вінницького зонального відділу ВСП було проведено перевірку стосовно законності розподілу та використання службових жилих приміщень та гуртожитків Міністерства оборони України. В ході даної перевірки було встановлено, що відповідач з грудня 2016 року фактично не проживає у кімнаті [ADDRESS] . У спірній кімнаті проживає інша особа [PERSON] , з пояснень якого вбачається, що він проживає у вказаній кімнаті з середини січня 2017 року з дозволу [PERSON] (а.с.17, 18-19). Так, дійсно, згідно акту обстеження гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , на законність проживання мешканців станом на 20.11.2018 року, затвердженого начальником квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці від 21.11.2018 року, вбачається, що 20.11.2018 року комісією в складі посадових осіб КЕВ м. Вінниця проведено обстеження гуртожитку по [ADDRESS] з приводу законності проживання мешканців. Комісією встановлено, що в кімнаті [ADDRESS] вказаного гуртожитку зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] , зі слів сусідів останній тривалий час не проживає у вказаній кімнаті у зв`язку із перебуванням його за кордоном (а.с.20). Крім того, комісією у складі посадових осіб КЕВ було складено акт обстеження кімнати [ADDRESS] , затвердженого ТВО начальника КЕВ м. Вінниця від 30.05.2019 року, в ході проведення якого було встановлено, що [PERSON] зареєстрований, проте не проживає у вказаній кімнаті з грудня 2016 року і по теперішній час. У вказаній кімнаті фактично проживає військовослужбовець [PERSON] (а.с.79). Згідно ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, а такий строк встановлюється ст.71 ЖК УРСР та складає 6 місяців відсутності в житловому приміщенні без поважних причин, провадиться в судовому порядку. Поважні причини відсутності відповідача, які перелічені в ст.71 ЖК України, відсутні, оскільки останнім не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне. Відповідно до ст.ст.6, 9 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно\~ст.47 Конституції України,\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) 02.12.2010 року, в контексті вищевказаної статті Конвенції визначив поняття «житло», яке не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, тобто існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Пунктом 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Окрім цього, у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Таким чином, визначення, чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить виключно від фактичних обставин, а саме наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем, тобто наявність всіх доказів, що особа використовувала приміщення. У той же час, під час судового розгляду встановлено, що відповідач з грудня 2016 року по даний час в спірній кімнаті не проживає, а відтак останній є таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Більше того, суд звертає увагу, що незаконне утримання відповідачем вказаної службової кімнати позбавляє можливості державу забезпечити житловою площею інших військовослужбовців Збройних Сил України, які проходять військову службу у військових частинах та установах Вінницького гарнізону та які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода їх законним інтересам та правам, а також інтересам держави в частині можливості забезпечення останніх службовими житловими приміщеннями. З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача КЕВ м. Вінниця понесений судовий збір у розмірі 1\~921,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved