Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що 26 березня 2013 року позивач купив квартиру [ADDRESS], в результаті чого було складено договір купівлі-продажу квартири від 26 березня 2013 року, який зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 280. На придбання квартири позивачем було оформлено кредит, в результаті чого ним було надано банку оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, які банк позивачу не повернув. На даний час правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться на тимчасово не підконтрольній українській владі території. Позивач просить суд визнати за ним право власності на вищезазначене нерухоме майно у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Троїцька селищна рада Троїцького району Луганської області свого представника у судове засідання не направила, надала до суду відзив, згідно якого просить розглянути справу без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог заперечують, так як Троїцька селищна рада Троїцького району Луганської області не є належним відповідачем по справі. Позивач надав відповідь на відзив, згідно якого вважає, що відповідач по справі є належним. Не вимагає замінити відповідача на іншого та не вказує, на кого саме слід провести заміну. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані до суду докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2013 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS], в результаті чого було складено договір купівлі-продажу квартири від 26 березня 2013 року, який зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 280 (а.с. 6-7). Вказана квартира є предметом договору про іпотечний кредит № 15_199 та іпотечного договору від 26 березня 2013 року, укладених між [PERSON] і ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 8- 14) Вказані договори були забезпечені порукою (а.с. 15-16). Також матеріали справи містять копію технічного паспорту на квартиру (а.с. 26-27), копію заяви покупця та продавців про відсутність претензій з приводу укладеного правочину від 26 березня 2013 року (а.с .17), копію акта прийому-передачі заставленого майна на відповідальне зберігання від 26 березня 2013 року (а.с.18), копію акта приймання-передачі документів на зберігання від 26 березня 2013 року, згідно якого [PERSON] передав ПАТ «Державний ощадний банк України» на зберігання договір купівлі-продажу квартири від 26 березня 2013 року (реєстр № 280) та технічний паспорт (а.с. 19), копію акту перевірки запропонованого в заставу майна від 26 березня 2013 року (а.с. 20), копію витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.21-23), копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (а.с.24), копію листа філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» про виконання [PERSON] зобов`язань та відсутності можливості повернути правовстановлюючі документи (а.с.25). Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначені способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Спосіб захисту порушеного права повинен мати наслідком реальне поновлення порушених прав, вибір способу захисту має здійснюватися з урахуванням характеру та наслідків відповідного правопорушення. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. В абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Звертаючись з позовом до Троїцької селищної ради Луганської області позивач не надав доказів невизнання чи оспорювання його права власності на спірне нерухоме майно саме цим відповідачем, не обґрунтував який саме спір виник між ним та Троїцькою селищною радою Луганської області. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Позивачу відповідачем було направлено відзив, в якому вказано, що Троїцька селищна рада Троїцького району Луганської області не є належним відповідачем по справі. Позивач, ознайомившись з доводами відзиву, вказав, що вважає Троїцьку селищну раду Троїцького району Луганської області належним відповідачем по справі. В подальшому, позивач не скористався своїм правом на заміну неналежного відповідача, останнім не було заявлено відповідного клопотання. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повиннен довести факт порушення, невизнання чи оспорення його прав, свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем було подано позов до неналежного відповідача. Таким чином, з огляду на те, що позов було пред'явлено до неналежного відповідача по справі, оскільки клопотань про заміну відповідача з неналежного на належного у процесі розгляду справи по суті до суду не надходило, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed