Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Засуджені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Хмельницькобленерго» (далі ПАТ), Ізяславського району електричних мереж (далі РЕМ) про визнання незаконними дій про встановлення для осіб (населення), які утримуються в Замковій виправній колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області (№ 58) (далі ЗВК) оплати на електроенергію в розмірі 100 % тарифу, зобов'язання провести перерахунок та зобов'язання відпускати електроенергію для населення - засуджених, які утримуються у Замковій виправній колонії Управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області (№ 58) по 70 % від тарифу, мотивуючи це тим, що згідно відповіді РЕМ на звернення ЗВК про застосування відпуску електроенергії для установи в розмірі 70 % від рівня діючого тарифу відповідної групи для населення, яке проживає в 30-ти кілометровій зоні атомних електростанцій, вказане зниження може проводитись лише для населення за місцем постійного проживання. Позивачі вважають дії відповідачів незаконними, такими, що порушують їх права, оскільки всі позивачі відбувають покарання у вигляді позбавлення волі на тривалі терміни у ЗВК, яка розташована в м. Ізяславі Хмельницької області, по вул. Гагаріна, 2, та входить до 30-ти кілометрової зони Хмельницької атомної електростанції. Відповідно до ст. 121 Кримінально-виконавчого кодексу України позивачі зобов'язані оплачувати вартість комунально-побутових та інших наданих їм послуг, зокрема, і вартість використаної електроенергії. Позивачі посилаються на те, що згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» місцем проживання громадянина є адміністративно-територіальна дільниця, на території якої особа проживає понад 6 місяців на рік, засуджені ж відбувають покарання в установі терміном від кількох років до довічного позбавлення волі, а тому вважають місцем проживання м. Ізяслав, вул. Гагаріна, 2. Позивачі вважають, що посилання НКРЕ на те, що виправні колонії є місцем, в яких засуджені до позбавлення волі відбувають покарання протягом певного строку, а тому не можуть вважатись місцем їх постійного проживання, порушенням норм діючого законодавства, зокрема Конституції України. Представники позивачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник відповідачів ПАТ та Ізяславського РЕМ - Отачук В. П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Допитавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Позивачами заявлено позов до РЕМ, який являється філією ПАТ. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 95 Цивільного Кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філія не є юридичною особою. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Таким чином суд приходить до висновку, що РЕМ, який не являється юридичною особою, не може бути стороною в цивільному процесі, а відтак являється неналежним відповідачем, тому у позові до РЕМ слід відмовити. Відповідно до ст. 3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 12 Цивільного Кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 13 Цивільного Кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені цією статтею, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відбувають покарання в Замковій виправній колонії № 58 за адресою м. Ізяслав Хмельницької області, вул. Гагаріна, 2, однак за вказаною адресою відповідною реєстраційною службою не зареєстровані, що підтверджується відповідними довідками, доданими до матеріалів справи. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. За умовами ст. 140 Кримінально-виконавчого Кодексу України у виправних колоніях максимального рівня безпеки засуджені тримаються в умовах суворої ізоляції у звичайних жилих приміщеннях та приміщеннях камерного типу. Проаналізувавши вказані норми законів, суд приходить до висновку, що місце відбування покарання не можна віднести до місця проживання в тому контексті як це трактує ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно ст. 1 Закону України «Про електроенергетику» споживачами енергії являються суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Договір між засудженими, які відбувають покарання в Замковій виправній колонії № 58 та РЕМ або ПАТ на споживання електроенергії не укладався, що підтверджується довідкою Замкової виправної колонії № 58 № 1940 від 21 травня 2014 року, доданою до матеріалів справи. Разом з тим суду надана копія договору № 1 про постачання електричної енергії, укладеного між ПАТ та ЗВК 29 березня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 121 Кримінально-виконавчого Кодексу України особи, які відбувають покарання у виправних колоніях, із нарахованого їм заробітку, пенсій та іншого доходу відшкодовують комунально-побутові та інші надані послуги. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність договірних зобов'язань між позивачами та ПАТ, а тому в даному випадку відсутні підстави для застосування норм, які регулюють правовідносини у зобов'язанні, та для застосування норм Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим суд звертає увагу, що згідно п. 1 Указу Президента України від 23 листопада 2011 року № 1059 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (НКРЕ), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України і підзвітним Верховній Раді України. Відповідно до п. 4 вказаного Указу НКРЕ відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, розробляє і затверджує порядки (методики) формування цін і тарифів на товари (послуги), що виробляються (надаються) суб'єктами природних монополій та суб'єктами, що провадять діяльність на суміжних ринках у сферах електроенергетики, теплопостачання та нафтогазовому комплексі, та методології ціно-, тарифоутворення. Відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, № 498 від 23 квітня 2012 року «Про затвердження Порядку застосування тарифів на електроенергію», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2012 р. за № 599/20912, у п. 2.1 визначено, що до категорії населення належать фізичні особи (громадяни), які споживають електричну енергію для власних побутових потреб у житлових будинках, квартирах (у тому числі квартирах, які розташовані на цокольних поверхах багатоквартирних житлових будинків), гуртожитках; для потреб особистого селянського господарства, присадибних і садових ділянок, дач; для освітлення особистих гаражів та боксів. У п. 3 зазначеної постанови визначено, що установи виконання покарань, лікувально-трудові профілакторії, слідчі ізолятори у частині споживання електроенергії на комунально-побутові потреби відносяться до споживачів, прирівняних до населення. Аналогічні відомості містяться і в листах-роз'ясненнях Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05 січня 2013 року № 727/13/47-13, від 29 січня 2013 року № 782/13/47-13, від 23 січня 2014 року № 483/13/47-14, ПАТ від 12 лютого 2013 року № 04-01-164, від 08 жовтня 2013 року № 870, адресованих ЗВК, копії яких додані до матеріалів справи. За таких обставин суд приходить до висновку, що у вимоги позивачів безпідставні.

Outcome: dismissed