Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

до суду надійшла позовна заява [PERSON], згідно якої вона просить визнати [PERSON] та неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2007 року, засвідченого приватним нотаріусом Артемівської нотаріальної контори, зареєстрований в реєстру за № 6019. Після купівлі квартири в 2007 році вона зареєструвала в квартирі свою доньку [PERSON], а в 2008 році онуку [PERSON]. З 2013 року [PERSON] разом з чоловіком та донькою [PERSON] виїхали зі спірної квартири, вивезли речі і до теперішнього часу відсутні за місцем реєстрації. [PERSON] та її донька добровільно не знімаються з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає їй вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створюють перешкоди в оформлені субсидії та змушують нести додаткові витрати на оплату житлово - комунальних послуг. Те, що на теперішній час в квартирі прописані відповідач та її неповнолітня дочка порушує її права як власника, а тому просить суд визнати їх такими, що втратили право користування квартирою. Відповідач [PERSON], що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася. Разом з тим, до суду від неї надійшла заява, згідно якої просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнала. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідача (а.с.54). Представник третьої особи - управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, згідно якої просила справу розглядати за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала в частині визнання неповнолітньої дитини [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки до суду відповідачем надано довідку, з якої вбачається, що дитина забезпечена іншим житлом на праві користування (а.с.61). Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача не заперечує. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.10.2007 року, засвідченого приватним нотаріусом Артемівської нотаріальної контори Дубровським В.М., зареєстрований в реєстру за № 6019, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.4). Згідно витягу № 16286627 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Артемівське бюро технічної інвентаризації» від 15.10.2007 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу (а.с.5). Відповідно до довідки ПП «Наш дім плюс» № 1627 від 17.06.2016 року про склад сім'ї, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - донька з 15.11.2007 року, [PERSON] - онука з 31.07.2008 року (а.с.43). Згідно акту ПП «Дім плюс» від 3.10.2016 року, складеного комісією та затвердженого директором [PERSON], була проведена перевірка паспортного режиму квартири [ADDRESS]. Перевіркою було встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] - власник проживає без реєстрації, [PERSON] - донька, [PERSON] - онука, але [PERSON] та [PERSON] за даною адресою фактично не мешкають з січня 2013 року по теперішній час, що підтверджують сусіди [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.44). Відповідно до свідоцтва [NUMBER] про реєстрацію за місцем проживання, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 73693408 від 23.11.2016 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.51-53). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції Попова Ю.В. від 21.11.2016 року № 28518/201/01-2016, за автоматизованими даними обліку Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області ІІПС «АРМОР» відсутні будь-які дані щодо звернень громадянки [PERSON], [INFO], з приводу чинення їй перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення її до квартири [ADDRESS] (а.с.47). Згідно листа виконуючого обов'язки головного лікаря КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» [PERSON] від 18.11.2016 року № 4049, громадянка [PERSON], [INFO], на обліку в КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не перебуває, за амбулаторною та стаціонарною допомогою до Артемівської ЦРЛ не зверталася, медична допомога вдома не надавалась, на психіатричному обліку не перебуває (а.с.46). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2013 року, нею не користуються, відповідач [PERSON] витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідачів [PERSON] та неповнолітню [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved