Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Заступник головного лікаря з медичної частини Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] посилаючись на те, що остання знаходиться на стаціонарному лікуванні в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 15.11.2018 року. З анамнезу відомо, що психічні розлади зявились у [PERSON] з дитинства, перебуває на диспансерному обліку у районного психіатра, є людиною з інвалідністю 2 групи з дитинства безстроково. До 18 років [PERSON] знаходилась в Кіровському допоміжному будинку-інтернаті. Мовлення не розвинуте, навичок до самообслуговування не набула. Схильна до агресивних та аутоагресивних дій, волоцюжництва. Згідно рішення Великобілозерського районного суду Запорізької області від 20.12.1999 року [PERSON] визнана недієздатною. 09.08.2011 року опікуном над недієздатною [PERSON] призначено [PERSON] З 27.07.2011 року по 20.09.2011 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з діагнозом: тяжка розумова відсталість з порушенням поведінки. Поточна госпіталізація обумовлена соціальними показаннями. До лікарні привезена старшою сестрою [PERSON] за направленням районного психіатра [PERSON] Опікун недієздатної [PERSON] тяжко захворів і знаходиться на стаціонарному лікуванні в Центральній лікарні Великобілозерської сільської ради. Здійснювати догляд [PERSON] не може, а [PERSON] не може самостійно приймати їжу, проявляє агресивність, тікає з дому. 15.11.2018 року [PERSON] оглянута комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої, хвора страждає на тяжкий психічний розлад у формі тяжкої розумової відсталості з порушенням поведінки. За психічним станом є неспроможною задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує життєдіяльність. Госпіталізація обґрунтована. Таким чином, лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримував з підстав, викладених в ній, і просив суд задовольнити заяву. Лікар-психіатр [PERSON] зазначила, що 15.11.2018 року [PERSON] оглянута комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої, хвора страждає на тяжкий психічний розлад у формі тяжкої розумової відсталості з порушенням поведінки. Лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару, так як [PERSON] неспроможна задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує життєдіяльність Зацікавлена особа сестра [PERSON] вважала, що необхідно примусово госпіталізувати [PERSON], так як вона представляє небезпеку для себе та оточуючих, не може самостійно харчуватись. Здійснювати за нею догляд вона не має можливості, а опікун знаходиться на лікуванні. Представник [PERSON] - захисник [PERSON] вважала за доцільне госпіталізувати [PERSON] до психіатричної лікарні. [PERSON] жодних пояснень не надала. Прокурор заяву підтримала і просила суд винести рішення про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, захисника особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, зацікавленої особи, думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17.04.2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов; по-перше, об'єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 15.11.2018 року [PERSON], [INFO], мешкає за адресою: Запорізька область, Великобілозерський район, с. Велика Білозерка, вул. Садова, 32 та виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі тяжкої розумової відсталості з порушенням поведінки. ЇЇ лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. Щодо обєктивності вказаного висновку у суду сумніві відсутні. Досліджений висновок лікарів, надані суду пояснення лікаря-психіатра та зацікавленої особи, що [PERSON] внаслідок захворювання являє потенційну соціальну небезпеку для себе та оточуючих, не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує життєдіяльність, суд вважає доказами по справі, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, зібрані у справі докази і їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved