Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

До суду надійшла зазначена справа на новий розгляд після скасування рішення суду Вищим спеціалізованим судом України по розгляду цивільних та кримінальних справ. В позовних вимогах позивач з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.07.2015 року просить: визнати неправомірними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куликовської Тетяни Вікторівни по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №1269, скасувати нотаріальну дію, вчинену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною по нотаріальному посвідченню Договору позики від 18.10.2007 року, зареєстровану в реєстрі за №1269 та вилучити з Державного реєстру правочинів запис про реєстрацію договору позики, нотаріально посвідченого 18.10.2007 року. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не мала права посвідчувати договір позики від 18.10.2007 року у зв'язку із тим, що позивач не надавав відповідного доручення [PERSON] на укладення вказаного правочину. Оскільки як вбачається з довіреності, яка була видана позивачем на ім'я [PERSON], посвідченої 16.10.2007 року Ященко В.М., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 5820, у [PERSON] були відсутні повноваження на підписання від імені [PERSON] договорів позики. Зазначав, що при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника нотаріус відповідно до статей 43, 44 Закону України «Про нотаріат» зобов'язана була встановити особу, а також перевірити обсяг її повноважень згідно з наданою довіреністю. Вищезазначеною довіреністю представника [PERSON] було уповноважено виключно розпоряджатися та управляти квартирою, а повноваження щодо отримання позики та підписання відповідного договору в довіреності відсутні. Крім того, згідно з копією довіреності, що долучена до справ приватного нотаріуса Куликовської Т.В. і за якою було перевірено повноваження [PERSON], за паспортними даними прізвище (довірителя) зазначено не [PERSON], а - [PERSON]. Таким чином, при підготовці до вчинення нотаріальної дії нотаріус не перевірила подані документи на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства та не з'ясувала відсутність або наявність розбіжностей, у тому числі щодо написання прізвища. В той же час, прізвище позивача за паспортними даними було [PERSON], а за договором позики - [PERSON] В зв'язку із чим позивач вважає, що у діях нотаріуса міститься порушення статей 5, 44, 49 Закону України «Про нотаріат». В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Також представники звернулися до суду з клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та зазначили, що позивачу стало відомо про порушення його права, а саме - укладення від його імені договору позики та посвідчення його відповідачем, після ознайомлення з матеріалами цивільної справи, яка розглядалась Печерським районним судом міста Києва про стягнення з позивача на користь [PERSON] коштів за договором позики, 10.10.2012 року. В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні з тих підстав, що нотаріус діяла правомірно, посвідчуючи вказаний договір позики, який був посвідчений в інтересах фізичних осіб. Крім того представники подали до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог. Представники зазначили, що нотаріальну дію відповідачем було вчинено 18.07.2010 року, до вказаної вимоги застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, визначений статтею 257 ЦК України, позивач знав про укладення Договору позики та його нотаріальне посвідчення з моменту його укладення. Позивач у власних поясненнях, що викладені в позовній заяві та уточненій позовній заяві, посилався на ту обставину, що у червні 2011 року він повернув [PERSON] грошові кошти на виконання умов договору позики. З вказаних посилань вбачається, що станом на червень 2011 року позивач достеменно знав про існування договору позики та його нотаріальне посвідчення відповідачем, а тому з огляду на вказане, строк позовної давності на подання позивачем цього позову слив починаючи з липня 2014 року. Окрім того, грошові кошти позичальник отримав від позикодавця до підписання та нотаріального посвідчення цього договору, тобто, на момент нотаріального посвідчення договору, сторони вже перебували у відповідних правовідносинах, які виникли до нотаріального посвідчення, а тому [PERSON] була наділена повноваженнями підписувати від імені та в інтересах позивача договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, оренди, тощо, отже вказана довіреність не обмежує кола правочинів, які могли підписуватися [PERSON] від імені та в інтересах Позивача. Водночас, якщо навіть у [PERSON] на момент підписання договору позики не було відповідних повноважень, то сплата коштів за ним є схвалення правочину з боку позивача відповідно до вимог ч. 2 ст. 241 ЦК України. А тому дії нотаріуса не можуть вважатись неправомірними, оскільки подальші конклюдентні дії позивача свідчать як про схвалення дій [PERSON] так, і як наслідок, схвалення дій нотаріуса. В судовому засіданні представник третьої особи - [PERSON] позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з тих підстав, що договір позики від 18.10.2007 року, який був укладений між [PERSON], від імені, в інтересах та за довіреністю якого діяла [PERSON] та [PERSON], нотаріально посвідчені Приватним нотаріусом Київською міського нотаріального округу Куликовською Тетяною Вікторівною з повним дотриманням вимог чинного на момент укладення договору законодавства України, в тому числі Закону України «Про нотаріат», Цивільного кодексу України, а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Окрім того, договір позики був укладений на підставі та в межах наданої [PERSON] позивачем - [PERSON], довіреності від 16.10.2007 року. [PERSON] фактично схвалив укладення Договору позики від 18.10.2007 року. Також представник зазначила, що передачу коштів було здійснено до підписання договору позики, а тому на момент нотаріального посвідчення договору, сторони вже перебували у відповідних правовідносинах, які виникли до нотаріального посвідчення. В судовому засіданні представник третьої особи - Міністерства юстиції України у вирішенні спору поклалася на розсуд суду. В судове засідання третя особа - [PERSON] не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, не направив власного представника, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Вислухавши пояснення, заперечення та доводи представників сторін, врахувавши пояснення представників третіх сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Отже, з огляду на викладене та з урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі по тексту - Закон № 3425-XII). Частиною 1 ст. 1 Закону № 3425-XII встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону № 3425-XII передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно статті 5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам Статтею 50 Закону № 3425-XII передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчиненні» від 31.01.1992 при вирішення питання щодо обґрунтованості вимог суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суровій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхиленням від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних відносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія по посвідченню правочину не є правочином у розумінні ст.204 ЦК України. Закон № 3425-XII поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: - нотаріальні дії; - відмова у вчиненні нотаріальних дій; - нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону № 3425-XII, де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-XII, підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону № 3425-XII, не є вичерпним. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону № 3425-XII, на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. В судовому засіданні встановлено, що 18.10.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. було посвідчено договір позики, укладений між [PERSON] (далі - Позикодавець) та [PERSON] (далі - Позичальник), від імені якого діяла [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої 16.10.2007 року Ященко В.М., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 5820. В подальшому, між тими ж сторонами, 18.10.2007 року нотаріусом було посвідчено договір іпотеки. Згідно довіреності від 16.10.2007 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ященко В.М., [PERSON] уповноважив [PERSON] розпоряджатися (продати, обміняти, передати в іпотеку, оренду тощо), а також управляти належною йому квартирою [ADDRESS] Для цього [PERSON] було, серед іншого, надано право розписуватися за [PERSON], в тому числі підписати договір купівлі-продажу, міни, іпотеки, оренди тощо. Проте, прямого посилання на можливість укладення від імені позивача [PERSON], договору позики вказана довіреність не містить. Згідно зі ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Також, частиною 1 статті 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Так, відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. Слід зазначити, що при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю представника, відповідно до вимог статей 43 та 44 Закону № 3425-XII (в редакції, яка діяла на момент посвідчення договору позики) нотаріус зобов'язаний був встановити його особу, а також перевірити обсяг його повноважень. Для цього нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Так, статтею 44 Закону № 3425-XII було встановлено, що при посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Пунктом 42 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 (в редакції Наказу Міністерства юстиції України від 29 серпня 2007 року N 703/5) (чинна на момент посвідчення договору позики), відповідно до якої при укладенні правочину представником нотаріус перевіряє його повноваження за довіреністю (її дублікатом), виданою представникові, за допомогою Єдиного реєстру довіреностей в порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей. За результатами перевірки справжності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Частиною 2 ст. 54 Закону № 3425-XII було встановлено, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 3425-XII нотаріус чи інша посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема вчинення такої дії суперечить законові. Також встановлено, що прізвище позивача у довіреності на вчинення дій із розпорядження та управління квартирою від 16 жовтня 2007 року та у договорі позики від 18 жовтня 2007 року відрізняються, оскільки в останньому вказано прізвище як [PERSON], а в довіреності - [PERSON]. Проте різне написання прізвища не може бути підставою для скасування нотаріальної дії, оскільки дана описка могла бути виправлена самим нотаріусом. [PERSON] оскаржував договір позики від 18.10.2007 року та просив його визнати недійсним. Зокрема і посилаючись, що [PERSON] не мала повноважень на його укладення, проте рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 06.04.2015 року (справа №761/16864/14-ц) в задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили. Рішенням суду встановлено, що в червні 2011р. [PERSON] передано [PERSON] грошові кошти в сумі 15 851 600,00 грн., що на момент передачі становило 2 000 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ. Дана обставина визнається позивачем. Дії [PERSON] щодо повернення позики розцінюються судом як схвалення оспорюваного договору шляхом виконання зобов'язань по ньому. Таким чином суд прийшов до висновку, що позивач прийняв угоду до виконання, тобто схвалив останню. Зазначені дії являються правомірними в силу ч. 1. ст. 241 ЦК України. Оскільки зазначені обставини встановленні рішенням суду, тому у відповідності до положень ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. В нотаріально посвідченій заяві від 12.05.2014 року [PERSON] пояснив, що кошти були передані до підписання договору позики [PERSON] та ним же були повернуті. В судовому засіданні не було надано доказів на спростування зазначеного. Крім того, в позовній заяві, адресованій до Дарницького районного суду м.Києва та Шевченківського районного суду м.Києва [PERSON] особисто зазначає, що до 20.06.2011 року він все ж таки зібрав необхідну суму та розрахувався з [PERSON] Він був змушений повернути [PERSON] суму заборгованості у розмірі 15 851 600,00 грн., що на 20.06.2011 року за курсом НБУ відповідно складало 2 000 000,00 доларів США. Тобто саме [PERSON], а не [PERSON] виконала всі фінансові зобов'язання перед [PERSON] згідно умовам договору позики від 18.10.2007 року. Отже, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] схвалив дії довірителя щодо укладення договору позики та повернув борг, судом не знайдено підстав для визнання правочину недійсним, тому суд вважає, що права та інтереси позивача вчиненою нотаріальною дією не порушені та визначений спосіб захисту не є належним способом захисту у розумінні ст. 16 ЦК України, а тому підстави для задоволення заявлених вимог відсутні. Позивач просив визнати поважними причини пропущення строку позовної давності, поновити строки звернення до суду з позовом та вважати, що позивач дізнався про порушене право 10.10.2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. При цьому слід зазначити, що за змістом статей 257,261,267 ЦК України позовна давність, наслідки її пропуску застосовується лише за наявності порушення права особи та відповідної заяви сторони, зробленої до винесення рішення. З огляду на те, що під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження порушення прав [PERSON], застосування наслідків пропущення строку в якості підстави для відмови у задоволенні позову, на думку суду, не є можливим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed