Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом відповідно до якого просила суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON], [INFO], РНКОП [NUMBER] та [PERSON], [INFO], РНКОП [NUMBER] на користь [PERSON], [INFO], РНКОП [NUMBER], заборгованість за договором позики від 22.09.2016 року, яка складає 881 222 грн. 93 коп., з яких:загальна сума неповернутої позики 561 000 грн. 00 коп.; заборгованість по сплаті процентів за користування грошовими коштами 18 061 грн. 21 коп.; заборгованість по сплаті пені 153 037 грн. 72 коп.;загальна сума інфляційних збитків 149 124 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначила, що 22 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, який було посвідчено 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г та зареєстровано в реєстрі за номером 3209.Пунктом 1 Договору позики передбачено, що: «Позикодавець передав у власність, а Позичальник отримав грошові кошти в сумі 561 000 грн. 00 коп., що за згодою сторін є еквівалентно 22 000 дол. США 00 центів. Вказана сума позики отримана повністю Позичальником до підписання цього договору. Підписанням цього договору позичальник підтверджує отримання суми позики в повному обсязі та відсутність будь - яких претензій до позикодавця з приводу отримання і кількості отримання грошових коштів». Пунктом 2 Договору позики встановлено, що позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики), в повній сумі і в строк до 22 березня 2017 року включно. Повернення суми позики має здійснюватися позичальниками шляхом передачі позикодавцю особисто готівкових грошових коштів у місті Кременчуці Полтавської області або шляхом перерахування грошових коштів к банківський рахунок позикодавця, відомий позичальнику. Повернення суми позики має здійснюватись позичальником наступним чином:частина позики у розмірі 255 000 грн. 00 коп., щомісяця до 27 числа поточного місяця включно починаючи з жовтня 2016 року у сумі не менше ніж 20 400 грн. 00 коп.;частина позики у розмірі 306 000 грн. 00 коп., щомісяця до 18 числа поточного місяця включно, починаючи з жовтня 2016 року у сумі не меншу 24 480 грн. 00 коп. Залишок позики повертається позичальником у строк до 22 березня 2017 року включно. Пунктом 8 Договору позики передбачено, що грошові кошти, одержані позичальником будуть являтися предметом спільної сумісної власності, що підтверджується заявою про згоду на отримання суми позики, яку надала дружина позичальника - [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г 11.03.2015 року за р. № 554. Отже, [PERSON] та [PERSON] перед позивачем відповідають як солідарні боржники.Проте [PERSON] та [PERSON] не виконують свої зобов'язання за Договором позики.Виходячи з викладеного, заборгованість [PERSON] та [PERSON] по договором позики, станом на 27 березня 2018 року становить 881 222 грн.93 коп., з яких: загальна сума неповернутої позики 561 000 грн. 00 коп.; заборгованість по сплаті процентів за користування грошовими коштами 18 061 грн. 21 коп.; заборгованість посплатіпені 153 037 грн. 72 коп.; загальна сума інфляційних збитків 149 124 грн. 00 коп. 19.02.2018 року [PERSON] та [PERSON] було направлено лист вимогу про виконання зобов'язання по договору позики.Лист вимогу від 19.02.2018 року було отримано [PERSON] 22.02.2018 року, а [PERSON] особисто - 25.02.2018 року про що міститься запис на Листі вимозі від 19.02.2018 року.Проте, вимоги залишились без задоволення та відповідного реагування, а всі попередження залишились проігнорованими. 11.07.2018 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON], відповідно до якого, остання просить відмовити позивачу в частині солідарного стягнення боргу з [PERSON] по договору позики від 22.09.2016 року № 3209 в повному обсязі. Так, в позовній заяві її визначено як другого відповідача. Позивач вважає, що вона має нести солідарну відповідальність з її чоловіком за вказаним зобов'язанням. Зазначає, що вона дійсно надавала згоду на отримання її чоловіком позики, таказгода була оформлена заявою, датованою 11 березня 2015 року, але ця згода не стосувалася позики за договором від 22.09.2016 року на суму 561000,00 грн.Заява містить умову про те, що вона надає згоду на отримання [PERSON] позик «в інтересах сім'ї», проте доданий до позову договір, який було укладено значно пізніше наданої згоди (22 вересня 2016 року), не містить умови про те, що кошти надаються у позику для використання в інтересах сім'ї (цільове призначення надання коштів у позику взагалі не зазначене в договорі), також позивачем не наданого жодних доказів того, що кошти були використані на потреби нашої сім'ї. Вважає, що зазначене вище дає підстави стверджувати, що вона не можу нести солідарну відповідальність по поверненню позики разом з [PERSON], а відтак є неналежним відповідачем, оскільки не відповідає за вказаним зобов'язанням, що виникло на підставі договору позики від 22.09.2016 року. 11.07.2018 року до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON], відповідно до якого, останній визнає позовні вимоги позивача в частині основного боргу за отриманою позикою по договору позики від 22.09.2016 року в розмірі 561000 грн. та заперечує проти нарахування процентів за користування позикою в розмірі 3 відсотків річних та інфляційних витрат, як таких що здійсненні з використанням помилкових відомостей про строки та суми заборгованості та стягнення неустойки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Зазначає, що він дійсно отримав від позивачки за договором позики кошти в розмірі 561000,00 грн. Договором встановлено, що позичальник мав повернути вказані кошти в повному обсязі в строк до 22 березня 2017 року. Заперечує проти нарахування процентів за користування позикою та інфляційних збитків оскільки договором позики від 22.09.2016 року, розмір процентів за користування коштами не був встановлений.Пунктом 2 Договору позики від 22.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. 22.09.16 року за р. № 3209, встановлено, що «позичальник зобов'язуються повернути таку ж суму грошових коштів в повній сумі в строк до 22 березня 2017 року.».Наведене свідчить, що сторонами було досягнуто згоди щодо погашення всієї суми позики одночасно, одним платежем в розмірі 561000,00 грн. в строк до 22.03.2017 року. Поряд з цим, сторони встановили право щомісячного погашення позичальником позики в розмірі 20400,00 грн. щомісячно до 27 числа починаючи з жовтня 2016 року.Вказане дає підстави стверджувати про те, що порушення позичальником обов'язків по поверненню позики розпочалося не з 18 жовтня 2016 року, як це зазначено в доданому до позову розрахунку заборгованості по договору позики від 22.09.2016 року станом на 27 березня 2018 року, а лише з 23березня 2017 року.Наголошує, що доданий до позову додаток розрахунок заборгованості до договору позики №3209 від 22.09.2016 року містить відомості про початок нарахування:-процентів з 18.10.2016 року по 27.03.2018 року;інфляційні збитки нараховуються починаючи з 18.10.2016 року на суму погашення у розмірі 24480,00 грн. та з 27.10.2016 року на суму погашення 20400,00 грн. Отже, розрахунок інфляційних втрат побудований таким, чином, що ним не враховується умова договору позики можливість погашення всієї суми позики у строк до 22 березня 2017 року.Оскільки наданий позивачем розрахунок процентів за користування позикою та інфляційних втрат здійснено без врахування погоджених істотних умов договору позики, то цей розрахунок не підтверджує дійсний обсяг процентів річних, інфляційних збитків, оскільки він проведений без врахування договірних домовленостей сторін по договору позики №3209 від 22.09.2016 року, що призвело до арифметичних неточностей у такому розрахунку, також не було враховано дійсні строки початку порушення зобов'язань по погашенню позики.В доданому до позову Розрахунку заборгованості по договору позики №3209 від 22.09.2016 року станом на 27 березня 2018 року, є розрахунок пені за невиконання грошового зобов'язання у розмірі 153037,72 грн., пеня нарахована за період з 18.10.2016 року по 27.03.2018 року, ставка пені- подвійна облікова ставка НБУ.З нарахованою пенею категорично не погоджується, вважає, що пеня за даним зобов'язанням нарахована безпідставно, оскільки розмір пені жодним чином не обумовлено сторонами при укладенні договору позики.Позовна заява не містить жодного обґрунтування застосування пені до вказаних правовідносин, обґрунтування розміру пені та періоду її нарахування, не посилається при цьому ні на положеннядоговору позики від 22.09.2016 року. 13.07.2018 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив [PERSON] відповідно до якої, остання, зазначає, що у відзиві на позов [PERSON] визнав факт не повернення суми позики у строки визначені договором позики від 22.09.2016 року. Тобто, доведено та не підлягає додатковому вказуванню факт невиконання умов Договору позики. Проценти від простроченої суми (у розмірі річних або іншому розмірі) є мірою цивільно - правової відповідальності. Оскільки, при простроченні виконання боржником основного зобов'язання має місце неправомірне користування чужими грошовими коштами адже боржник не передає кредиторові грошові кошти, щоб оплатити покладений на нього борг.Крім того, боржник на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.Отже, сума процентів в розмірі 18 061 грн. 21 коп. та сума інфляційних збитків в розмірі 149124 грн. 00 коп. нараховані у відповідності до чинного законодавства України. Також, сума неустойки в розмірі 153037, 72 грн. нарахована у відповідності до чинного законодавства. 13.07.2018 року до суду надійшла відповідь [PERSON] на відзив [PERSON] відповідно до якої, остання зазначила, що заява від 11.03.2015 року визначає безумовну згоду [PERSON] на укладення [PERSON] договорів позики та отримання від будь - яких осіб сум позики.Тобто, Заява від 11.03.2015 року не визначає конкретного договору та його умов та конкретної особи (позикодавця) на укладення якого [PERSON] надано згоду. Отже, дія Заяви 11.03.2015 року розповсюджується на всі договори позики укладені [PERSON], оскільки про це вказано в Заяві від 11.03.2015 року. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з'ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, вислухавши сторін у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики 22.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 3209. Відповідно до п. 1 Договору позики [PERSON] передала у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 561000 грн., що за згодою сторін є еквівалентом 22000 доларів США. Сторони підтвердили, що вказана сума грошей отримана [PERSON] повністю до підписання цього договору. Підписанням цього договору [PERSON] підтверджує отримання суми позики в повному обсязі та відсутність будь-яких претензій до [PERSON] з приводу факту отримання і кількості отриманих грошових коштів. Відповідно до п. 2 Договору позики [PERSON] зобов'язується повернути таку ж суму грошових кошті в повній сумі в строк до 22 березня 2017 року включно. Повернення коштів повинно здійснюватися шляхом передачі [PERSON] особисто готівкових коштів в місті Кременчуці Полтавської області, або шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок [PERSON], відомий [PERSON] Повернення суми позики має здійснюватися [PERSON] наступним чином: -частина позики у розмірі 255 000 грн. 00 коп., щомісяця до 27 числа поточного місяця включно починаючи з жовтня 2016 року у сумі не менше ніж 20 400 грн. 00 коп.; -частина позики у розмірі 306 000 грн. 00 коп., щомісяця до 18 числа поточного місяця включно, починаючи з жовтня 2016 року у сумі не меншу 24 480 грн. 00 коп. Залишок позики повертається позичальником у строк до 22 березня 2017 року включно (в разі, якщо позику не буде повернуто позичальником достроково). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або іншихречей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує борговезобов'язання, має містити умови отримання позичальником вборг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Саме така правова позиція про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Також, вказані правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. З огляду на зміст договору позики, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов'язань, які випливають із договору позики, що також не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи. Приписами ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені Договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . Частина 1 ст. 527 Цивільного кодексу України передбачає норму за якою, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Що стосується заперечення відповідача [PERSON] щодо солідарної відповідальності за договором позики з [PERSON] то суд зазначає наступне. Відповідно до копії заяви [PERSON] від 11 березня 2015 року посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А. Г., зареєстрованої в реєстрі за № 554, остання надає безумовну згоду [PERSON] на укладення договорів позики та отримання від будь - яких осіб будь - яких сум позики, а також на укладення будь - яких додаткових угод до таких договорів з правом визначення умов на розсуд чоловіка. При цьому, в заяві [PERSON] визначила, що вище вказані договори укладаються в інтересах сім'ї, на умовах які вони попередньо обговорили і визнали вигідними, укладення договорів відповідає спільному волевиявленню. Відповідно до п. 8 Договору позики, грошові кошти, одержані позичальником [PERSON] будуть являтися предметом спільної сумісної власності, що підтверджується заявою про згоду на отримання суми позики, яку надала дружина позичальника - [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г 11.03.2015 року за реєстровим № 554. При цьому, суд звертає увагу, що заява від 11.03.2015 року визначає безумовну згоду [PERSON] на укладення [PERSON] договорів позики та отримання від будь - яких осіб сум позики. Тобто, заява від 11.03.2015 року не визначає конкретного договору та його умов та конкретної особи (позикодавця) на укладення якого [PERSON] надано згоду. Дія Заяви від 11.03.2015 року розповсюджується на всі договори позики укладені [PERSON], оскільки про це вказано в заяві від 11.03.2015 року. Згідно зі ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за таємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Із змісту частини 4 ст. 65 СК України вбачається, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. При цьому, суд звертає увагу, що позивач не повинен доводити, що договір укладався в інтересах сім'ї, тобто кошти, які були отриманні в позику були витраченні в інтересах сім'ї і вважає такі пояснення представника відповідача надуманими та необґрунтованими, так як дана обставина безпосередньо вказана в договорі та заяві. Отже, суд зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є солідарними боржниками перед [PERSON] за договором позики від 22.09.2016 року. При цьому, 19.02.2018 року на адресу [PERSON] та [PERSON] було направлено лист вимогу про виконання зобов'язання по договору позики. Відповідно до обставин справи, лист вимогу від 19.02.2018 року було отримано 22.02.2018 року [PERSON], а [PERSON] особисто - 25.02.2018 рокупро що міститься запис на листі вимозі від 19.02.2018 року. Тож зважаючи, що відповідачі в установлений у договорі позики строк свої зобов'язання не виконали, тим самим порушили вимоги ст. 1049 ЦК України, у зв'язку з чим станом на 27.03.2018 року мають заборгованість в розмірі 561000 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки умовами Договору позики передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржників повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 612 ЦК України,боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, за умовами договору позики у [PERSON]В виникло право на позов про стягнення боргу з моменту першого прострочення, яке було допущено [PERSON] та [PERSON] - 18.10.2016 року за платежем 24 480 грн., та 27.10.2016 року за платежем 20 400 грн., оскільки прострочено повернення чергових платежів. Отже, в зв'язку з простроченням повернення частини позики 18.10.2016року та 27.10.2016року, з 19.10.2016 року та 28.10.2016 року в [PERSON] виникло право на позов про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З урахуванням того, що відповідачами борг за договором позики від 22.09.2016 року не повернуто, з останніх слід стягнути відсотки за користування грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України, 3% річних та інфляційні збитки відповідно до ст.625 ЦК України, починаючи з 18.10.2016 року та27.10.2016 року по 22.03.2017 року. Розрахунок 3% річних слід розраховувати з 18.10.2016 року та 27.10.2016 року по 27.03.2017 року та становить суму прострочення * 3 % + 365 днів * кількість днів прострочення, що відповідає розрахунку заборгованості наданого позивачем та складає 18061,21 грн. Що стосується розрахунку інфляційних збитків то у відповідності до листа Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляцій при розгляді судових справ» від 03.04.1997 р. № 62-97, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Інфляційні збитки слід вираховувати з 18.10.2016 року та 27.10.2016 року по 27.03.2017 року та в цілому індекс інфляції за цей період становить 149124 грн., що відповідає розрахунку заборгованості наданого позивачем. Із змісту частини 2 ст. 551 ЦК України вбачається, розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. З ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір - пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку У країни, що діяла у період, за який сплачується пеня. Із змісту ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права та інтересу. Відповідно до частини 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки. Відповідно до обставин справи, неустойка за невиконання грошового зобов'язання врахована за період з 27.03.2017 року по 27.03.2018 року, що відповідає одному року, отже сума неустойки становить 153037,72 грн., що відповідає розрахунку заборгованості наданого позивачем. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості слід задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 8810 грн., а саме по 4405 грн. з кожного.

Outcome: approved