Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

До суду надійшов вищезазначений позов, в якому в обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з відповідачем з 09 липня 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що фактично проживає за адресою в [ADDRESS] . З липня 2017 року сімейні відносини між позивачем та відповідачем погіршилися, з лютого 2018 року шлюб існує формально. Рлзивач з відповідачем втратили почуття любові, взаємоповаги один до одного через відсутність взаєморозуміння та різність інтересів, у зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Також позивач вказує на те, що відповідач разом з малолітнім сином виїхала до м. Луганська на тимчасово окуповану територію, що наражає дитину на небезпеку для життя та здоров`я, у зв`язку з чим позивач просить визначити місце проживання дитини разом з батьком в [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився. Надав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просить їх задовольнити, справу розглянути без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася. Вважає, що відсутні належні підстави для задоволення вимог позивача, і малолітня дитина жодним чином не може бути розлучена з матір`ю, про що надала відзив на позовні вимоги. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглянути без її участі. Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 липня 2016 року. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 16 жовтня 2019 року № 433/617/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 10 грудня 2019 року (а.с. 86). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що на даний час наявне рішення суду з приводу спору про розірвання шлюбу між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки на даний момент вказане рішення набрало законної сили, суд вважає за необхідне провадження у частині позовних вимог про розірвання шлюбу закрити. При цьому, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач та відповідач по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Позивач є користувачем на праві оренди квартири, що розташована в [ADDRESS] (а.с. 10-13). Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 15) має ліцензію на надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів багажу автомобільним транспортом (а.с. 14) останній згідно податкової декларації за три квартали 2018 року має дохід 27080 гривень (а.с. 16). 07 серпня 2019 року за № 512 Департамент служби у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області надав висновок, згідно якого недоцільно визнавати визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] (а.с. 40-41). Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Так, 11 липня 2017 року Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Таким чином, згідно вимог закону вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір ю. Конвенція про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір`ю у разі коли батьки проживають окремо. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14 грудня 2016 року по справі № 6-2445цс16. Таким чином, виключних підстав, передбачених Конвенцією та ч.2 ст.161 СК України для розлучення малолітньої дитини із матір`ю, суд не вбачає. Проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, на думку суду, буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час находиться в такому віці, коли материнська турбота їй більше потрібна, а спілкування саме з матір`ю сприятиме його повноцінному фізичному та духовному розвитку та формуванню. Разом з тим, суд вважає, що дії позивача щодо різкої зміни постійного місця проживання дитини разом з матір`ю, враховуючи малолітній вік дитини, суперечать принципу розумної турботи про дитину у поєднанні з обережною для психіки дитини увагою до неї. Позивачем в обґрунтування своїх вимог в порушення ст. 81 ЦПК України не доведено наявність будь-яких істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої дитини разом із матір`ю, жодних доказів, які б негативно характеризували відповідача, як матір, суду не надано. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що проживання дитини разом із матір`ю на даний час забезпечить найвищі інтереси дитини, стабільні та гармонійні умови її життя, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю.

Outcome: dismissed