Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

до суду звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У позовній заяві позивач вказує, що з 22 лютого 2018 року, на підставі договору дарування, вона є власником житлового приміщення, яке розташоване по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку з 04 червня 2002 року по теперішній час та є її родичем. З 2007 року відповідач у будинку не проживає, не приймає участі у сплаті комунальних послуг, його особисті речі відсутні. Місце знаходження відповідача, позивачу невідоме. Дана обставина порушує її право на вільне та безперешкодне володіння, користування та розпорядження власним майном. Посилаючись на вищевикладене, позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання в будинку за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи виконавчого комітету Гадяцької міської ради направив заяву про можливість розгляду справи без участі представника третьої особи Гадяцького районного сектору Державної міграційної служби України в Полтавській області, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду доказів. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягають до задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно договору дарування від 22 лютого 2018 року та витягу ж Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 лютого 2018 року, [PERSON] є власником будинку з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] Відповідно до довідки виконавчого комітету Гадяцької міської ради № 4295 від 12.07.2018, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Факт відсутності відповідача за місцем фактичної реєстрації, позивачем доведено долученими до справи доказами, а саме: актами обстеження домогосподарства за адресою: [ADDRESS] від 12.04.2018 та від 11.07.2018, складеними головою вуличного комітету [PERSON], згідно яких значиться, що за вищевказаною адресою зареєстрований [PERSON], але не проживає з 2007 року. Згідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України та ч. 1 ст. 319 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Як роз'яснено у п. 34 та п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення такої вимоги, як про позбавлення права користування жилим приміщенням. Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], який є сином чоловіка позивача, не проживає у будинку, власником якого є позивач, понад рік, що підтверджено належними засобами доказування. Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, враховуючи, що відповідач у спірному будинку не проживає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Відповідно до п.п 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача слід стягти понесені нею судові витрати, що складають з витрат за подання позову до суду в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved