Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Державної податкової служби у Київській обл. про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначає, що [PERSON] є фізичною особою - найманим працівником, з 2006 року працює за трудовим договором та не є фізичною особою-підприємцем. ГУ ДПС у Київській області на адресу позивача надсилалися вимоги про сплату боргу від 05.11.2019 року № Ф-453886-54 та від 18.02.2020 року № Ф-453886-54, відповідно до яких вона має податковий борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у розмірі 26 539,26 грн. та 29 293,44 грн. відповідно. Вказані вимоги були оскаржені позивачем до Державної податкової служби України, за результатами розгляду були прийняті рішення (від 20.12.2019 року № 13991/6/99-00-08-06-01 та від 01.06.2020 року № 17000/6/99-00-08-06-01), якими скарги були задоволені, вимоги скасовані та відкликані. Крім того, зобов`язано ГУ ДПС у Київській області привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника. На звернення позивача до ГУ ДПС у Київській області за роз`ясненнями щодо нарахування ї єдиного внеску їй було надано відповідь від 05.12.2019 року № 10734/К/10-36-33-02, в якій зазначено, що на податковому обліку у Обухівському управлінні ГУ ДПС у Київській обл. перебуває ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), яка має податковий борг. Тобто вбачається, що відповідачем підміняється одна особа іншою і внаслідок чого неправомірно видаються вимоги на ім`я позивача. Представник посилається на те, що внаслідок доведення неправомірності прийнятих рішень у позивача були постійні стреси. Позивач зазначала моральних страждань у зв`язку з порушенням її немайнових прав, втрати нормальних життєвих зв`язків (з`ясування відносин з роботодавцем щодо сплати ним внесків, напружені відносини з чоловіком щодо несплати коштів) та здійснення додаткових зусиль для нормальної організації свого життя, що негативно вплинуло на психічний стан. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та залучено до участі у справі Державну казначейську службу України як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В ухвалі сторонам було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. Уповноваженою особою відповідача копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками було утримано 28.10.2020 року, відзив на позов у встановлені строки подано не було. Жодних інших заяв чи клопотань до суду також не надходило. Третя особа пояснень не подавала. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Сторона позивача у позовній заяві зазначає, що моральна шкода була завдана позивачу органом державної влади - ГУ ДПС у Київській обл. Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. До системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізовуються і ліквідуються в порядку, встановленому законодавством. Головне управління ДПС у Київській області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади - Державної податкової служби України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Таким чином, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи керуватися ст. 1173 ЦК України, відповідно до положень якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що ГУ ДПС у Київській області на адресу позивача надсилалися вимоги про сплату боргу від 05.11.2019 року № Ф-453886-54 та від 18.02.2020 року № Ф-453886-54, відповідно до яких вона має податковий борг зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування у розмірі 26 539,26 грн. та 29 293,44 грн. відповідно. Вказані вимоги були оскаржені позивачем до Державної податкової служби України, за результатами розгляду були прийняті рішення (від 20.12.2019 року № 13991/6/99-00-08-06-01 та від 01.06.2020 року № 17000/6/99-00-08-06-01), якими скарги були задоволені, вимоги скасовані та відкликані. Крім того, зобов`язано ГУ ДПС у Київській області привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника. До того ж, як вбачається з наданих стороною позивача документів, зокрема, копії витягу з ЄДРПОУ № 24898690 від 05.11.2019 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не зареєстрована як фізична особою-підприємець. Крім того, у відповіді ГУ ДПС у Київській області від 05.12.2019 року на звернення позивача мова йде про зовсім іншу особу - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), яка є фізичною особою-підприємцем та зареєстрована платним єдиного внеску з 13.02.1997 року № 3223110-1672. Таким чином, вимоги відповідача до позивача були неправомірними, що встановлено рішеннями Державної податкової служби України. Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Загальні підходи по відшкодуванню моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року (справа № 464/3789/17), в якій суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Відсутність наслідків у формі розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, пункти 86, 89, від 20.10.2011 року, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, пункт 71, від 22.11.2005 року). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 (справа № 464/3789/17). Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 грн. сторона позивача пов`язує з тим, що внаслідок доведення неправомірності прийнятих рішень у позивача були постійні стреси. [PERSON] зазнала моральних страждань у зв`язку з порушенням її немайнових прав, втрати нормальних життєвих зв`язків. Суд бере до уваги, що [PERSON] дійсно неодноразово зверталася з оскарженням відповідних вимог до Державної податкової служи України, які службою були розглянуто на її користь та рішеннями служби неодноразово було зобов`язано відповідача привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено протиправність оскаржуваних нею вимог, з чого вбачається, що саме протиправними діями з помилкового нарахування позивачу заборгованості, які вона вимушена була оскаржувати, їй була завдана моральна шкода. В свою чергу, відповідач жодних доводів на спростування тверджень позивача не надав. Отже, завдана позивачу моральна шкода і протиправні дії відповідача перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку. Що стосується розміру моральної шкоди, то відповідно до ч. 3 ст.23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що наведені позивачем обставини спричинили їй душевні страждання, переживання та стрес, тобто заподіяли моральну шкоду. Позивач просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., проте суд вважає, що справедливим і співмірним розміром відшкодування з огляду на обставини справи та надані стороною докази є 2 000 грн. З огляду на наведене, позов задоволенню частково. Сторона позивача також просить здійснити розподіл витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). За вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається зі змісту позовної заяви сторона позивача зазначила, що відповідні документа будуть подані у процесі розгляду справи, тобто до ухвалення рішення по справі. Однак, в порушення норм цивільного процесуального законодавства, стороною не надано жодного документу на підтвердження понесення відповідних витрат. Крім того, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Стороною позивача такого розрахунку подано не було, лише зазначено, що сторона очікує понести витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких буде надано за наслідком підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Однак статтею чітко визначено, що такий розрахунок є орієнтовний, оскільки не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, та встановлено відповідні наслідки за її невиконання. Враховуючи викладене, суд не вбачає за можливе відшкодування стороні позивача судових витрат.

Outcome: partial