Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Заявник, [PERSON] , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою, в якій просить суд: визнати недієздатною громадянку [PERSON] , [INFO] , опікуном якої призначити заявника; призначити по справі судово-психіатричну експертизу з метою визначення психічного стану [PERSON] і здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Свої заявлені вимоги заявник обґрунтовує тим, що він є сином [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Його мати встановлено першу групу інвалідності з 12.04.2007 на довічний строк, у зв`язку з загальним захворюванням. Внаслідок хвороби їй притаманна характерна стійка розумова відсталість з вираженими емоційно-вольовими розладами, вона втратила орієнтацію у часі та просторі, має провали в пам`яті та викривлене сприйняття реальності. У зв`язку з погіршенням її стану, [PERSON] потребує постійного догляду та турботу, оскільки не здатна до самообслуговування, контролю власної поведінки та повністю залежить від інших осіб, неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Заявник повністю матеріально підтримує свою матір та бажає встановити опіку над [PERSON] для захисту її особистих і майнових прав, оскільки за станом здоров`я вона не може виконувати свої обов`язки, а також заявник бажає піклуватися про створення своїй матері необхідних побутових умов, здійснювати опіку і надалі забезпечувати її лікуванням. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року у вказаній справі було призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу. 29 червня 2016 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов висновок судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 458 від 14 червня 2016 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року у справі було відновлено провадження та справа призначена до розгляду. 09 серпня 2018 року до суду від представника заявника [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову, в якій просить визнати громадянку [PERSON] обмежено дієздатною; призначити піклувальника [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви про зміну предмету позову. У судовому засіданні заявник [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги, просили суд задовольнити їх. Заінтересована особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не уповноважила свого представника на участь в судовому засіданні, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, однак подала заяву, в якій просила розглянути справу без участі її представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить наступного. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , є матір`ю заявника [PERSON] . Статтею 30 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно із ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 298 Цивільного процесуального кодексу України суд за наявності достатніх даних пропсихічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. За даними висновку судово-психіатричного експерта № 458 від 14 червня 2016 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, [PERSON] страждає на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно-атрофічного) ґенезу з помірно вираженим психоорганічним синдромом (F07/9 - згідно з МКХ-10); наявні в теперішній час у [PERSON] порушення психічної діяльності суттєво впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; за своїми психічним станом у теперішній час [PERSON] потребує не опіки, а піклування. Відповідне подання Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності призначення [PERSON] опікуном над його недієздатною матір`ю [PERSON] у матеріалах справи відсутнє. Згідно ст. 76 Цивільного процесуального кодексу Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. За змістом ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, заявником не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що також спростовується висновком судово-психіатричного експерта № 458 від 14 червня 2016 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, відповідно до якого за своїми психічним станом у теперішній час [PERSON] потребує не опіки, а піклування. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги [PERSON] про визнання його матері [PERSON] недієздатною, що свою чергу, з урахуванням положенням ст.ст. 58, 60 Цивільного кодексу України, виключає можливість призначення заявника опікуном над [PERSON] . Крім того, судом достовірно встановлено, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа окремого провадження №755/12515/16-ц за заявою [PERSON] , заінтересована особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи обмежено дієздатною, встановлення піклування та призначення піклувальника, в межах розгляду якої 02 лютого 2018 року призначена судово-психіатрична експертиза. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви [PERSON] , заінтересована особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed