Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Заступник Прокурора Одеської області, що діє в інтересах держави в особі [PERSON] інфраструктури України звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яким просив витребувати у [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житлові будинки загальною площею 336,7 кв.м. та 166 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3, визнати порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на житлові будинки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, та 60/3 за державою в особі [PERSON] інфраструктури України. В процесі розгляду справи по суті Прокурор Прокуратури Одеської області, що діє в інтересах держави в особі [PERSON] інфраструктури України подав до Київського районного суду м. Одеси уточнення до позову до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яким просив витребувати у [PERSON], [PERSON], [PERSON] житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, визнати порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на житлові будинки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, та м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 60/3 за державою в особі [PERSON] інфраструктури України, зобовязати [PERSON] компенсувати державі в особі [PERSON] інфраструктури України вартість демонтованого житлового буднику загальною площею 166 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 60/3, однак уточнена позовна заява не була прийнята судом, про що було оголошено протокольною ухвалою, оскільки вона передбачала зміну підстав позову та була подана вже після переходу суду до розгляду справи по суті, що не передбачено процесуальним законодавством, зокрема ст. 27, 31 ЦПК України. Ухвалами суду до участі у справі у якості 3іх осіб, що не заявляють самостійних вимог залучено [PERSON] - дружину [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у яких [PERSON] та [PERSON] за договорами купівлі-продажу придбавалося спірне майно, орган опіки та піклування Київської РА ОМР, оскільки відповідачем по справі є неповнолітня особа, Службу у справах дітей Одеської міської ради, оскільки відповідачем по справі є неповнолітня особа, Одеську дирекцію УДППЗ «Укрпошта», оскільки спірне майно перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Разом з тим [PERSON] відмовлено у залученні до участі у справі у якості 3ї особи, що не заявляє самостійних вимог, так як предметом спору не є майно що належить ій на праві власності . В обґрунтування позовних вимог, представник Прокуратури Одеської області, послався на те, що спірне майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України відповідно до Свідоцтва про право власності від 2.08.2005 року виданого виконкомом Одеської міськради та перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». 20.11.06 року рішенням Київського районного суду м. Одеси за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок загальною площею 636,76 кв.м. 06.06.2007 року додатковим рішенням за [PERSON] визнано право власності на той самий житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. 06.07.2007 року [PERSON] відчужено обєкт нерухомості загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а за договором купівлі-пролажу, укладеними з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 28.09.2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. В подальшому будівлям за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а присвоєно нові адреси: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/1, 60/2, 60/3. 26.08.2009 року рішенням апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року. 27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року скасовано за ново виявленими обставинами. 08.06.2011 року здійснено поворот виконання рішення. 16.01.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси [PERSON] зобовязано повернути нерухоме майно за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта». 06.06.2014 року за Постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ у [PERSON] відсутнє майно за зазначеною адресою. За договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3 належать відповідно [PERSON] та [PERSON] Таким чином з 2.08.2005 року з часу видачі виконкомом Одеської міськради Свідоцтва про право власності спірне майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України та перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». 06.06.2014 року Одеська дирекція УДППЗ «Укрпошта» з Постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ дізналась про те, що у [PERSON] відсутнє майно за зазначеною адресою та про те, що право власності держави в особі [PERSON] інфраструктури України було порушено, що і стало причиною звернення до прокурора для його подальшого звернення до суду з віндикаційним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] інфраструктури України і 3ї особи, що не заявляє самостійних вимог Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» підтримав позов у повному обсязі, з викладених у позові підстав, питання про прийняття уточненого позову залишив на розсуд суду. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та 3ї особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON], послався на те, що подружжя [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами майна за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/3, так як за договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року придбали нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/3. Представник відповідача [PERSON] та 3ї особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] в свою чергу заперечував проти позову з тих підстав, що [PERSON] є добросовісним набувачем, що випливає з факту добросовісного набуття права власності на зазначене майно за відплатними договорами, оформленими у передбаченому законом порядку - договорами купівлі продажу від 04.12.2009 року що були складені у письмовій формі, мають нотаріальне посвідчення та зареєстровані у встановленому Законом порядку, від іншого добросовісного набувача та з таких підстав заявив про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, якому чиняться перешкоди у користуванні таким майном. На вказану земельну ділянку оформлений державний акт. Договір купівлі-продажу укладено нотаріально, будь яких заборон під час укладення договору не існувало, продавець був зареєстрований власником вказаного майна, та мав право на його відчуження, будь яких порушень прав інших осіб на час укладення договору не існувало. Представник відповідача [PERSON] та 3ї особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] просив застосувати до поданих позову і уточнення до позову, строк позовної давності, який сплив та заперечував по суті проти позову та уточнення до позовної заяви у повному обсязі, вказував на неможливість задоволення позовних вимог, що містяться у позові та уточненні до позову і просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник [PERSON] послався на те, що її син [PERSON], який помер є добросовісним набувачем майна за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2, так як за договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року придбав у шлюбі з [PERSON] нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2. Представник відповідача [PERSON] в свою чергу заперечував проти позову з тих підстав, що [PERSON] є добросовісним набувачем, що випливає з факту добросовісного набуття права власності на зазначене майно за відплатними договорами, оформленими у передбаченому законом порядку - договорами купівлі продажу від 04.12.2009 року що були складені у письмовій формі, мають нотаріальне посвідчення та зареєстровані у встановленому Законом порядку, від іншого добросовісного набувача та з таких підстав заявив про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, а його спадкоємцям, в т.ч. [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні таким майном. На вказану земельну ділянку оформлений державний акт. Договір купівлі-продажу укладено нотаріально, будь яких заборон під час укладення договору не існувало, продавець був зареєстрований власником вказаного майна, та мав право на його відчуження, будь яких порушень прав інших осіб на час укладення договору не існувало. Представник відповідача [PERSON] просив застосувати до поданих позову і уточнення до позову, строк позовної давності, який сплив та заперечував по суті проти позову та уточнення до позовної заяви у повному обсязі, вказував на неможливість задоволення позовних вимог, що містяться у позові та уточненні до позову і просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник [PERSON] послався на те, що її чоловік [PERSON], який помер є добросовісним набувачем майна за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2, так як за договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року придбав у шлюбі з нею нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2. Представник відповідача [PERSON] в свою чергу заперечував проти позову з тих підстав, що [PERSON] є добросовісним набувачем, що випливає з факту добросовісного набуття права власності на зазначене майно за відплатними договорами, оформленими у передбаченому законом порядку - договорами купівлі продажу від 04.12.2009 року що були складені у письмовій формі, мають нотаріальне посвідчення та зареєстровані у встановленому Законом порядку, від іншого добросовісного набувача та з таких підстав заявив про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, а його спадкоємцям, в т.ч. [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні таким майном. На вказану земельну ділянку оформлений державний акт. Договір купівлі-продажу укладено нотаріально, будь яких заборон під час укладення договору не існувало, продавець був зареєстрований власником вказаного майна, та мав право на його відчуження, будь яких порушень прав інших осіб на час укладення договору не існувало. Представник відповідача [PERSON] просив застосувати до поданих позову і уточнення до позову, строк позовної давності, який сплив та заперечував по суті проти позову та уточнення до позовної заяви у повному обсязі, вказував на неможливість задоволення позовних вимог, що містяться у позові та уточненні до позову і просив відмовити у задоволенні позову. Представники [PERSON], 3ї особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали до суду письмові заперечення щодо позовних вимог та заяву, в яких міститься про пропуск позивачем строків позовної давності та застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Вказані пояснення разом із заявою були долучені до матеріалів справи. У судовому засіданні представник [PERSON] та [PERSON] просив застосувати до поданих позову і уточнення до позову, строк позовної давності, який сплив та заперечував по суті проти позову та уточнення до позовної заяви у повному обсязі, вказував на неможливість задоволення позовних вимог, що містяться у позові та уточненні до позову і просив відмовити у задоволенні позову, оскільки подружжя [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами майна за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3, так як договорами купівлі-продажу від 11.03.2009 року придбали у шлюбі нерухоме майно: житловий будинок за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3. На земельні ділянки за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3 оформлено державні акти. Договори купівлі-продажу укладено нотаріально, будь яких заборон під час укладення договору не існувало, продавці були зареєстровані власниками вказаного майна та мали право на його відчуження, будь яких порушень прав інших осіб на час укладення договору не існувало. 3і особи, що не заявляють самостійних вимог: орган опіки та піклування Київської РА ОМР та Служба у справах дітей Одеської міської ради подали до суду заяви, у яких просять розглядати справу за їх відсутності і розглянути позовні вимоги за законом не порушуючи права неповнолітньої особи. При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Так, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд доходить наступних висновків щодо фактичних обставин справи та кореспондуючих ним правовим положенням. Згідно положень ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України - цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності, змагальності та законності, та суди вирішують цивільні справи на підставі та в рамках звернень громадян на підставі наданих ними доказів, обґрунтувань переконливості таких доказів, та на підставі закону. Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішеннями що набрали законної сили додатковому доказуванню не підлягають.\~\~\~\~ Відповідно до ст. 121 Конституції України представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури України. Згідно до ч. 5 ст. 36-1 Закону України підставою для представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних політичних та інших інтересів внаслідок протиправних дій фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Таким чином прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення. Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-199 від 8 квітня 1999 року державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. Відповідно до ч.2 ст. 45 ЦПК України: з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор\~в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами. Згідно до положень ст.46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 ЦПК України звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Таким чином, прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Отже, норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Як вбачається зі Свідоцтва про право власності від 02.08.2005 року виданого виконкомом Одеської міськради спірне майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України та перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Суд не погоджується з твердженнями [PERSON] інфраструктури України, про те що йому стало відомо про вибуття майна з володіння, оскільки вказане майно хоча і було у власності [PERSON] інфраструктури України перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта», якій було відомо про вибуття майна з володіння держави в особі [PERSON] інфраструктури України. 20.11.06 року рішенням Київського районного суду м. Одеси за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок загальною площею 636,76 кв.м. 06.06.2007 року додатковим рішенням за [PERSON] визнано право власності на той самий житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. 06.07.2007 року [PERSON] відчужено обєкт нерухомості домоволодіння загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а за договором купівлі-пролажу, укладеними з [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.40). 28.09.2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. В подальшому будівлям за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а присвоєно нові адреси: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/1, 60/2, 60/3. 26.08.2009 року рішенням апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року 27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року скасовано за ново виявленими обставинами. 08.06.2011 року здійснено поворот виконання рішення. 16.01.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси [PERSON] зобовязано повернути нерухоме майно за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта». 06.06.2014 року за Постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ у [PERSON] відсутнє майно за зазначеною адресою. За договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3 належать відповідно [PERSON] та [PERSON] З 02.08.2005 року з часу видачі виконкомом Одеської міськради Свідоцтва про право власності спірне майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України та перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». 06.06.2014 року Одеська дирекція УДППЗ «Укрпошта» з Постанови Першого Київського ВДВС ОМУЮ дізналась про те, що у [PERSON] відсутнє майно за зазначеною адресою та про те, що право власності держави в особі [PERSON] інфраструктури України було порушено, що і стало причиною звернення до прокурора для його подальшого звернення до суду з віндикаційним позовом. Прокуратурою в позові зазначається, що органам прокуратури стало відомо про необхідність захисту порушених інтересів держави в особі [PERSON] інфраструктури України після повернення державним виконавцем виконавчого документу на підставі постанови від 06.06.2014 року та одержання від Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» відповідного звернення. Суд проаналізувавши положення ст.ст. 3, 27, 45 ЦПК України на підставі яких позивачем подано уточнення до позовної заяви, дійшов до висновку, що дані норми не передбачають такого права та не регулюють порядок їх подачі до суду поняття уточнення позову відсутнє в нормах цивільного процесуального законодавства Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач до початку розгляду судом справи по суті має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Позов у цивільному процесі це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК). В цивільному процесі зміна підстав і предмету позову не допускається. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зміна підстав або предмет позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Виходячи зі змісту Уточнення від 28.07.2015 року, позивач, подаючи не передбачений жодною процесуальною нормою документ, змінив тим самим і предмет (матеріально-правову вимогу у справі), і підставу позову (обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги), що є грубим порушенням норм процесуального законодавства. В порушення ст.31 ЦПК України, позивач подав уточнення по позовної заяви під час розгляду судом справи по суті 13.07.2015 року За таких обставин, суд не прийняв до розгляду уточнення до позовної заяви. Виходячи з наведених обставин, зважаючи на визначені ст. ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України засади цивільного судочинства відповідно до яких суди розглядають справи виходячи з змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, зважаючи на те, що при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, на те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України визнані сторонами справи обставини додаткового доказування не потребують (окрім випадків, коли такі обставини за законом мають бути підтверджені спеціальними доказами), суд доходить висновку про не обґрунтованість вимог позову та необхідність відмовити у їх задоволені у повному обсязі. На підтвердження заперечень та вимог свідчать наступні доводи та докази: Зі Свідоцтва про право власності від 2.08.2005 року виданого виконкомом Одеської міськради вбачається, що спірне майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. літери «А»«М» за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а, належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України та перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». В той час, як позивачем у позові заявлено позовні вимоги щодо витребування у [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житлових будинків загальною площею 336,7 кв.м. та 166 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3. Позивачем не наведено судові доказів з яких підстав майно з нежитлового стало житловим. При цьому за висновками суду будь-які матеріали, які б підтвердили факт передачі зазначених об'єктів на баланс відсутні. З самого тексту позову та з інших матеріалів справи суд дійшов висновку, що зазначене майно лише знаходилося на балансі у 2002 року Баланс підприємства-це лише форма бухгалтерської звітності, та сам факт знаходження майна на балансі ще не є підтвердженням факту права власності на майно, що знаходиться на балансі підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України вказано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набутті права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати\~\~своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. З матеріалів справи вбачається, що за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а було розташовано нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. У подальшому, у звязку з розподілом нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, обєкту нерухомості було присвоєно іншу адресу: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/1, 60/2 та 60/3. В той час, як позивачем у позові заявлено позовні вимоги щодо витребування не обєкту нерухомості у цілому, а тільки його частини за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3, що не передбачено чинним законодавством і не витребується частина за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/1 яка належить [PERSON] 20.11.06 року рішенням Київського районного суду м. Одеси за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок загальною площею 636,76 кв.м. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року за [PERSON] визнано право власності на той самий житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. [PERSON] 06.07.2007 року відчужено обєкт нерухомості загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а за договором купівлі-пролажу, укладеними з [PERSON], [PERSON], [PERSON], які 28.09.2007 року уклали договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. В подальшому будівлям за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а присвоєно нові адреси: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/1, 60/2, 60/3. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.08.2009 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року за ново виявленими обставинами скасовано додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року 08.06.2011 року здійснено поворот виконання рішення (а.с.17). зазначені рішення суду не оскаржено, тому вони набрали законної сили. В той час, як позивачем ні з 26.08.2009 р., ні з 27.05.2011 р., ні з 08.06.2011 р., ні з 08.06.2011 року не зроблено жодного кроку щодо повернення державі в особі [PERSON] інфраструктури України у власність майна нежитлових будинків колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. Як зазначено вище, право власності на спірне майно перейшло до [PERSON] за рішеннями суду. При цьому суд окремо зазначає що на час укладання договорів між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]Є, [PERSON], [PERSON], [PERSON] рішення та додаткове рішення суду не було скасовано та договір вважався належним правовстановлюючим документом, а продавець, а потім покупці відповідно, власниками майна. [PERSON] та у подальшому інші зазначені вище покупці реєстрували за собою право власності на спірний обєкт, що підтверджується матеріалами справи. З матеріалів справи вбачається, що майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України. За інвентаризаційними картками від 2002 року зазначене майно нібито перебуває на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Але 20.11.06 року рішенням Київського районного суду м. Одеси за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок загальною площею 636,76 кв.м. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року за [PERSON] визнано право власності на той самий житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. Тобто з зазначених дат майно вибуло з власності та балансу. Але судові не надано доказів про поновлення права власності держави в особі [PERSON] інфраструктури України на майно нежитлові будинки колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» загальною площею 848,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а та про відновленні на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» зазначеного майна. 16.01.2014 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси [PERSON] зобовязано повернути нерухоме майно за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта». Однак, позовні вимоги заявлені не до [PERSON], а до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які також не є власниками нерухомого майна за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. 06.06.2014 року за Постановою Першого Київського ВДВС ОМУЮ у [PERSON] відсутнє майно за зазначеною адресою. Зазначена Постанова Київського ВДВС ОМУЮ не оскаржена , а тому є чинною. Однак, позовні вимоги заявлені не до [PERSON] про зміну способу та порядку виконання рішення, а до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про повернення майна з чужого незаконного володіння, замість стягнення з [PERSON] грошових коштів у компенсацію відсутнього за зазначеною адресою майна. Відповідно до ст.2 Закону України «Про власність», що був чинним на час вирішення справи, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Стаття 48 цього Закону законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. При цьому власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом. Згідно ст. 55 Закону України «Про власність» у редакції на час розгляду справи, вилучення майна у власника допускається при зверненні стягнення на це майно за зобов'язанням власника у випадках і порядку, передбачених цим Законом, а також Цивільним і Цивільно-процесуальним кодексами України. У випадках передбачених законодавчими актами України, допускається оплатне вилучення майна у власника за рішенням суду чи іншого компетентного органу (службової особи). Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до положень ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. За змістом частини пятої статті 12 ЦК України, та п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - добросовісність набувача презюмується, тобто будь якій набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Важливим у цьому сенсі є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага на судову практику спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». У зазначеному листі вказано, що під поняттям «знав» слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у субєкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. За договорами купівлі-продажу від 04.12.2009 року [PERSON] та [PERSON] належить нерухоме майно: житлові будинки та земельні ділянки за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3. На земельні ділянки за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3 оформлено державні акти. (випливає з пояснень сторін та підтверджується копією договорів купівлі-продажу, рішень суду, долучених до матеріалів справи). В свою чергу з матеріалів справи убачається, що відповідачі, як і попередні власники, не знали та не могли знати про факт відсутності повноважень у першого відчужувача майна на здійснення такого відчуження, так як тільки 26.08.2009 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області і 27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси за ново виявленими обставинами скасовано додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 р. За відомостями зазначеними у договорах купівлі-продажу обєкт складається з будівель «Л», загальною площею 336,7 кв.м. та 166 кв.м., відображених у договорах купівлі-продажу (копія долучена до матеріалів справи). З пояснень сторін та письмових матеріалів убачається, що обєкти, загальною площею 336,7 кв.м. та 166 кв.м., які знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3, знаходяться у ветхому технічному стані. Разом з тим, майно може бути витребувано лише у випадку його фактичного існування, та не може бути витребувано коли воно знищено. Заперечуючи проти задоволення позову з таких підстав представники відповідачів вказували на те, що частина нерухомого майна, про витребування якого йдеться у позові на час вирішення справ в натурі вже не існує, оскільки такі будівлі через природній знос самозруйнувались. Суд не приймає до уваги такі заперечення зі сторони відповідачів, оскільки вказані обставини, зокрема факти відсутності спірного майна в натурі, не підтверджені належними доказами оскільки встановлення таких обставин потребує спеціальних будівельно-технічних знань та за час провадження у справі сторони з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи з відповідними питаннями не звертались. Відповідно до наданих судам розяснень суд у своїй діяльності не може підміняти інші органи та установи окрім випадків, передбачених законом. Таким чином суд, вирішуючи справу по суті вказує на те, що обставини зруйнування нерухомого майна мають бути підтверджені спеціальними засобами доказування, зокрема висновком судової будівельно-технічної експертизи, що була б проведена в рамках провадження по справі, та на те, що суд, на підставі наданих документів не може підмінити експертну установу та самостійно зробити відповідні будівельно-технічні висновки щодо зруйнування чи збереження в натурі спірного майна, а тому такі заперечення суд оцінює критично. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Таким чином з досліджених судом матеріалів справи вбачається, що з 20.11.06 року на 26.08.2009 р., на 27.05.2011 року і у теперішній час у відповідних реєстраційних органах, а саме в бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості, до повноважень яких входило реєстрація прав власності та їх обмежень, та Єдиному Державному реєстрі речових прав на не рухоме майно, що почав діяти на підставі Закону України, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», від01.07.2004№1952-IV, - були відсутні відомості щодо будь яких обмежень з приводу передачі спірного майна або наявності з цього приводу судових спорів. Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації та посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку. Згідно п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої\~\~наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, технічна документація зі користування земельною ділянкою включає виписку з рішення відповідної ради або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду. Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Окрім того, відповідно до вимог ч. 1. ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. При цьому, відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму згідно якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Виходячи з встановлених обставин щодо вибуття з власності позивача спірного майна та висновків суду про добросовісність набувача спірного майна, обґрунтованим вбачається наступне. З наведених вище обставин вбачається, що при здійсненні купівлі-продажу спірного майна, сторонами були виконані всі вимоги Глави 16 ЦК України, щодо письмової та нотаріально - посвідченої форми відчуження майна. Передача вказаного майна за відповідними актами «Прийому передачі», свідчить про настання реальних наслідків повязаних із користуванням майном. Здійснення послідуючої державної реєстрації права власності на придбане майно свідчить про відсутність будь яких заборон та обмежень. Згідно із змістом п. 25 вказаної Постанови, відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності. На підставі викладеного суд доходить висновку про обґрунтованість твердження відповідачів про добросовісність набуття прав власності на майно про витребування якого йдеться у позові у контексті заперечень проти позову. Разом з тим суд зазначає про те, що відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та практики Верховного Суду України, з питань «Застосування законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розяснено, що добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. У звязку з цим не є необхідним предявлення окремого позову з вимогами про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до ст. 338 ЦК питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст. 214 ЦПК України. Відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Відповідно до п. 22, 23 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на нерухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. 12.06.2012 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №2-7110/11 відмовлено у задоволені позову про визнання недійсними договорів від 04.12.2009 року купівлі-продажу нерухомого майна: житлових будинків та земельних ділянок за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3. Рішення суду судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін та набрало законної сили. 16.10.2014 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №520/3305/13ц відмовлено у задоволені позову про визнання недійсними договорів від 04.12.2009 року купівлі-продажу нерухомого майна: житлових будинків та земельних ділянок за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3. Рішення суду судами апеляційної та касаційної інстанцій залишено без змін та набрало законної сили. Вказані обставини встановлені рішеннями Київського районного суду м. Одеси від 12.06.2012 року по справі №2-7110/11 та від 16.10.2014 року по справі №520/3305/13ц, що набрали законної сили та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребують. Зі змісту наведених рішень вбачаються й інші встановлені судом обставини, що існували на час розгляду справи і мають істотне значення для правильного вирішення теперішнього спору. Прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі [PERSON] інфраструктури України звернулась до суду з вимогою витребувати у відповідачів житловий будинок за адресами: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3, посилаючись на вимоги закону, які регулюють порядок визнання правочинів недійсними, а саме на положення п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 216 Цивільного кодексу України. До цього часу договори купівлі-продажу від 4.12.2009 року житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3 і державні акти на земельні ділянки за адресою: м. Одеса, дор. Фонтанська, 60/2 та 60/3 не визнані недійсними, не скасовані, а відтак є дійсними та чинними. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.06.2012 року по справі №2-7110/11 та від 16.10.2014 року по справі №520/3305/13ц, що набрали законної сили мають для суду преюдиціальний характер. Щодо застосовуваного законодавцем поняття «повинен був знати», то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобовязаний був про це знати. Аналогічна позиція закріплена і в п. 25 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»., за яким - набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Позивач зазначає у позові та просить визнати порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на житлові будинки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, та 60/3 за державою в особі [PERSON] інфраструктури України. В той час, як позивачем у позові заявлено позовні вимоги щодо спірного майна нежитлових будинків колишнього Дитячого оздоровчого центру Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а що належало державі в особі [PERSON] інфраструктури України та перебувало на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Згідно ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння у разі набуття рішенням законної сили є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, за власником, а також скасування попередньої реєстрації права власності. Витребування майна з чужого незаконного володіння можливе тільки власником. В той час, у позивача є сумніви щодо права власності на житлові будинки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, та 60/3 у звязку з чим він просить визнати порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на житлові будинки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, та 60/3 за державою в особі [PERSON] інфраструктури України. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. З тексту рішень Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року та від 06.06.2007 р., що набрали законної сили вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 58а. Тільки 26.08.2009 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області і 27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси за ново виявленими обставинами скасовано додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року За обставин, що зазначені у рішенні та ухвалі суди дійшли до висновку про те, що спірне майно вибуло з власності позивача проти його волі та в подальшому було відчужено особою, яка не мала належних повноважень на таке. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р., «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Наведені доводи кореспондують ч.2 ст. 59 ЦПК України. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60, 212 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, та таким чином суд, виходячи з свого внутрішнього переконання, що сформовано на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, доходить висновку про те, що спірне майно вибуло з власності позивача по за його волею, оскільки відповідно до встановлених Апеляційним судом Одеської області в рамках провадження по справі №2-6655/06р. (22ц-2807/2009р.) обставин укладення договору купівлі-продажу від 29 серпня 2009 року та який став підставою для вибуття з власності позивача майна, про витребування якого порушено питання, такий договір зі сторони продавця було укладено особою, яку не було уповноважено на вчинення такого правочину, тобто така особа діяла за власною волею, та по за волею власника майна, оскільки у іншому випадку власник майна надав би особі, яка вчиняла правочин належні повноваження. Вказаний висновок суду, у контексті наведених фактичних та правових обставин справи вказує на те, що заявлені позивачем вимоги про витребування нерухомого майна у добросовісного набувача не підлягають задоволенню відповідно до положень п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України: «якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Прокуратурою в позові зазначається, що органам прокуратури стало відомо про необхідність захисту порушених інтересів держави в особі [PERSON] інфраструктури України після повернення державним виконавцем виконавчого документу на підставі постанови від 06.06.2014 року та одержання від Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» відповідного звернення. Однак, варто зауважити, що про наявність даної справи Прокуратурі було відомо ще в 2011 році, що підтверджується Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року по справі № 8-21/2011, в якій прокуратура приймала участь як заявник. Тільки у березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яким просив витребувати у [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] житлові будинки загальною площею 336,7 кв.м. та 166 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3, визнати порядок виконання судового рішення, яке є підставою для внесення запису про державну реєстрації права власності на житлові будинки за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 60/2, та 60/3 за державою в особі [PERSON] інфраструктури України. В той час, як позивачеві було відомо ще у 2009 року про вибуття майна, яке було на балансі Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з власності [PERSON] інфраструктури України. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право на захист права власності із застосуванням ст. 393 та ст.388 ЦК України має лише власник цього майна, який відповідно до норм процесуального закону підтвердить своє право. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у звязку зі спливом строку позовної давності суд виходить з наступного: Суд критично відноситься до того, що Позивачеві стало відомо про порушення прав лише після повернення державним виконавцем виконавчого документу на підставі постанови від 06.06.2014 р., оскільки це твердження є безпідставними і Позивачеві ніщо не заважало зареєструвати та поновити право власності. Суд вважає, що Позивач безпідставно пропустив строки для звернення до суду з вимогою відносно визначення порядку виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на житлові будинки, розташовані по вул. Фонтанська дорога, 60/2 та 60/3 в м. Одеса за державою в особі [PERSON] інфраструктури України, оскільки така вимога не передбачалася постановленими відносно спірного майна рішеннями суду та не випливає з повернутого державним виконавцем Першого Київського ВДВС ОМУЮ виконавчого документу стягувачеві (Одеська дирекція УДППЗ «Укрпошта») на підставі постанови від 06.06.2014 року. На протязі 2009-20011 р.р. позивач мав можливість звернутися до суду з вимогою внести запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 336,7 кв.м., розташований по вул. Фонтанська дорога, 60/2 та житловий будинок, загальною площею 166 кв.м., розташований по вул. Фонтанська дорога, 60/3 в м. Одеса за державою в особі [PERSON] інфраструктури України, адже зазначеної дії зроблено не було. Суд вважає, що Ухвала Київського районного суду м. Одеси від 16.01.2014 року, на яку посилається Прокуратура, не стосується предмету спору, так як зазначеною ухвалою було виправлено описку, допущену в Ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2011 року, у звязку з чим дана ухвала не надає права на продовження строку позовної давності та не перериває цього строку. Таким чином, суд приходить до висновку, що право на звернення з позовом про застосування наслідків вибуття майна у власника та витребування майна, (віндикаційним позовом), виникло у 2009-2011 роки, вже під час дії Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01.01.2004 року та, згідно п.4 кінцевих та перехідних положень, застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до п.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України, визначає загальну позовну давність тривалістю у три роки. Частиною першою, ст.261 ЦК України, передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому ст. 263 ЦК України, передбачено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до п.7 Практики застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав, вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. З матеріалів справи та наданих суду пояснень сторін вбачається, позивач звернувся до суду з цим позовом - 23.03.2015 року, в той час, коли про необхідність захисту своїх майнових прав він мав дізнатись при отриманні рішення Одеського апеляційного суду від 26.08.2009 року яким скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року якою скасовано додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року за ново виявленими обставинами та 08.06.2011 року коли здійснено поворот виконання рішення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що знаючи про зазначені вище рішення суду позивач дізнався про існування реєстрації права власності на спірне майно за іншими особами та мав прийняти заходи щодо витребування цього майна. Окрім того на підтвердження обізнаності позивача про вибуття з його власності спірного майна строк, що перевищує строк позовної давності свідчить зокрема копії рішення Одеського апеляційного суду від 26.08.2009 року яким скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.06 року та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2011 року якою скасовано додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 року за ново виявленими обставинами та 08.06.2011 року коли здійснено поворот виконання рішення.. Статтею 264 ЦК України, передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. При цьому ч.1 ст.265 ЦК України, передбачає, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача до суду з позовом не переривало та не зупиняло обчислення позовної давності за заявленими позивачем вимогами. Окрім того критичної оцінки заслуговують пояснення зі сторони позивача щодо його необізнаності про вибуття з його власності спірного нерухомого майна і тому, що відповідно до положень ч.4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує та відповідно до положень ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, та таким чином можливо дійти висновку про те, що позивач, як власник нерухомого майна має нести тягар його утримання сплати комунальних, для сплати яких законодавством визначено місячну періодичність, та інших платежів в продовж всього строку перебування, однак, позивач не надав відомостей про утримання ним спірного майна. Відповідно до системного аналізу національного та міжнародного законодавства, згоду на обовязковість якого було надано у встановленому Законом порядку, всі учасники правовідносин зобовязані добросовісно здійснювати свої права та обовязки, а тому суд доходить висновку про те, що позивачем пропущено строк на предявлення віндікаційного позову, щодо майна, яке вибуло з його володіння за рішенням від 20.11.2006 року, що було скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили. Суд звертає увагу на те, що позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами обчислення строків, встановлених статтями 253-255 цього кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початком а й кінцевим моментом. Позивачу станом на 2009 рік було відомо про порушення права, так як за апеляційною скаргою прокуратури м. Одеси на рішення Київського районного суду м. Одеси за № 2-6655 від 20.11.2006 року прийнято рішення апеляційного суду Одеської області від 26.08.2009 року, яким ухвалено нове рішення та відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог. 27.05.2011 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі № 8-21/11 задоволена заява заступника прокурора Київського району м. Одеси про перегляд додаткового рішення, по справі № 2-6655/06 від 06.06.2007 р., у звязку з ново виявленими обставинами по цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» якою за ново виявленими обставинами скасовано додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2007 у справі № 2-6655/06, яким за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок, загальною площею 681, 9 кв.м, який складався з флігелів «Л», загальною площею 502,7 кв.м, «С», загальною площею 178,98 кв.м, та гараж, площею 82,6 кв. м. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2011 року у справі №6-14/2011 задоволено заяву Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» про поворот виконання судового рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської дирекції УДППЗ «Укрпошта» про визнання права власності. Вказане вище дає змогу стверджувати, що позивачеві було відомо про порушені права та охоронювані законом інтереси протягом 2009-2011 рр. Отже трирічний строк позовної давності у спорі, з урахуванням вимог статті 253 ЦК України, почався не пізніше 2009 року та закінчився не пізніше 2011 року. Однак по при встановлені факту порушення майнових прав позивача, такі права не можуть бути захищені судом у звязку з спливом строку позовної давності, та заявленням про застосуванням наслідків такого зі сторони відповідачів. Відповідно до п.33 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року, «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення перешкод у користуванні майном підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прокуратуру»\~прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені\~Конституцією України\~функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. Під час розгляду справи\~№\~3-21гс15\~за позовом прокурора в інтересах держави ВСУ дійшов висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду\~із заявою про захист державних інтересів, але\~не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності\~за відсутності такого клопотання з боку власне особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 22 квітня 2015 року № 3-54гс15, від\~27 травня 2014 року № 3-23гс14, від 2 вересня 2014 року в справі № 3-82гс14, від\~\~23 грудня 2014 року № 3-194гс14. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не подано заяву про поновлення строків позовної давності, та не зазначено про поважність причин пропуску цих строків, хоча в позові ідеться лише про те, що керівництву у 2014 року, випадково, а саме з Постанови ДВС стало відомо про те що їх право власності було порушено, натомість клопотання Заступника прокурора Одеської області з обґрунтуванням пропущення прокурором строку на предявлення позову на увагу не заслуговує, оскільки відповідно до наведеної правової позиції Прокурор є лише представником позивача у справі, натомість при вирішенні питання про перебіг строків позовної давності суд виходить саме з того, коли про порушене право дізнався позивач, а не його представник.

Outcome: dismissed