Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «Приватбанк», третя особа [PERSON] про захист прав споживачів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 28.03.2008 р. між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір споживчого кредиту №ZPE0AE000062019, згідно якого позивачу було надано 20254,86 доларів США, які він зобовязався повернути згідно умов договору та графіка погашення. Посилається на те, що банк письмово не повідомив споживачу інформацію про умови кредитування, а в самому кредитному договорі не було детального розпису орієнтованої сукупної вартості кредиту. Зазначає, що 12.08.2013 року відповідач змусив позивача укласти додаткову угоду № 1, згідно умов якої позивач повинен сплачувати щомісячний платіж у розмірі 237,29 доларів США, штрафи, без згоди на це поручителя, оскільки додаткова угода була виготовлена лише у 2 примірниках. У лютому 2015 року, коли відповідач став турбувати позивача телефонними дзвінками з приводу оплати кредиту та стягнення заборгованості, та направляти повідомлення про сплату непомірних штрафів та пені, погрожуючи реалізацією всього майна боржника та поручителя, та навязуванням непосильної боргової кабали, позивач відвідав юридичну консультацію де ознайомивши з суттю споживчого кредиту, юристи вказали позивачеві на те, що укладений з банком договір є по суті споживчим договором, який не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто про порушення його прав як споживача йому стало відомо з дня надання йому консультації юриста. До цього моменту позивач, який не має юридичної освіти, не здогадувався про те що відповідач порушує його права споживача. Також позивач як на підставу недійсності кредитного договору посилається на наявність договорі умови щодо збільшення процентної ставки відповідачем в односторонньому порядку, відсутність у відповідача на момент видачі валютного кредиту індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій та укладення відповідних кредитних договорів. Також зазначає, що відповідачем не було надано позивачу повної інформації про кредит, умови кредитування, у тому числі щодо повної орієнтованої сукупної вартості кредиту, а в самому кредитному договорі не було детального розпису орієнтованої сукупної вартості кредиту, що вказує на порушення Закону України «Про захист прав споживачів». Другого червня 2015 року представником відповідача подані письмові заперечення на позов, мотивовані тим, що позивачем пропущено строк позовної давності. Також відповідач заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що банком виконані вимоги законодавства про захист прав споживачів, шляхом надання вичерпної інформації про умови кредитування та вартість кредиту. Про це свідчить підпис позивача у спірному кредитному договору. Щодо валюти кредитування зазначає, що Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції та не повязує чинність цивільно-правового договору з дійсністю такого договору. Звертає увагу на наявність правового висновку Верховного суду України у справі № 6-50418св10. Вказує, що на момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операцій не вимагалась. Натомість, права банку посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі в іноземній валюті. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 р. й відповідний дозвіл від 29.07.2003 р. Щодо детального опису вартості кредиту посилається на п. 1.2 кредитного договору. Представник відповідача просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити у позові. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач [PERSON] до суду не зявився, у позові просив розглянути справу за його відсутності. В судове засідання, зявився представник позивача [PERSON], який позов підтримав, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. В судове засідання зявилась представник відповідача [PERSON], яка заперечувала проти позову, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у запереченнях на позов. Належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справі третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], до суду не зявився, надав заяву від 08.07.2015 р. в якій просив позов задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази у справі, суд встановив наступне. 28 березня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, укладено кредитно-заставний договір №\~ZPE0AE000062019, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20254,86 доларів США для придбання автомобіля та сплати перших страхових платежів, оплати коштів за реєстрацію предмета застави, оплати винагороди за надання фінансового інструменту, з кінцевим терміном повернення 27.03.2013 року, на умовах його забезпечення строковості, повернення та плати за користування, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі та сплатити відсотки за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит, згідно п.\~2.1 надано на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання. Пунктом 4.1 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. передбачено, що за користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою, визначеною договором. У п. 17.1.6 кредитного договору визначено розмір процентної ставки 11,64% річних. Згідно п. 4.2 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. нарахування процентів здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Відповідно до п. 4.3 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. позивальник сплачує банку винагороди в розмірах й у строки, що зазначені в договорі. На підставі п. 4.4 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008\~р. погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до договору, до складу яких входять платежі за винагородою, процентами та кредитом. Згідно п. 17.1 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. банк надає кредит на таких базових умовах: загальний розмір кредиту 20254,86 доларів США, дата погашення 27.03.2013 року, процентна ставка 11,64 % річних. Відповідно до п. 14.2 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. у випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених договором, щодо сплати винагород та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Пунктом 14.3 кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. передбачено, що у випадку порушення позичальником зобовязань щодо повернення основної суми кредиту, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Матеріали справи містять копію Графіку погашення кредиту, який є додатком № 1 до кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. Даний графік підписаний сторонами договору. Крім того, в матеріалах справи наявний додаток № 2 до кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. Загальна вартість кредиту, який підписаний сторонами і містить деталізовану інформацію про загальну вартість кредиту. Дванадцятого серпня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено додаткову угоду № 1 до кредитно-заставного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. Згідно п. 1 додаткової угоди № 1 від 12.08.2013 р. суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї угоди зменшено на 4327,95 доларів США, а саме: відсотки 0 доларів США; комісія у розмірі 0 доларів США; пеня у розмірі 4327,95 доларів США. Згідно п. 2 додаткової угоди № 1 від 12.08.2013 р. у разі порушення позичальником будь-якого з зобовязань, передбачених в Графіку погашення кредиту понад 31 день, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4327,95 доларів США. Пунктом 17.01.05 додаткової угоди № 1 від 12.08.2013 р. визначено нову дату погашення кредиту 27.08.2017 р. Відповідно до п. 4 додаткової угоди № 1 від 12.08.2013 р. внесено зміни до Графіку погашення кредиту та визначено щомісячний внесок у розмірі 237,29 доларів США. За змістом ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Диспозиція ч. 1 ст. 627 ЦК України визначила, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Диспозицією ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів дозволяє суду зробити висновок про те, що кредитний договір № ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. з додатковою угодою № 1 від 12.08.2013 р. є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків та має зобовязальний характер. Зобовязання, згідно приписів ч. 1 ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, відповідно до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому випадку порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За приписами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідків є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого відповідачем, у позивача за кредитним договором № ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. станом на 18.12.2015 р. рахується заборгованість: 9534,01 доларів США тіло кредиту; 1619,60 доларів США проценти; 270,77 доларів США комісії; 8185,24 доларів США пеня. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання щодо недійсності укладеного кредитного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р., суд виходить з того, що сторони його підписали, досягши згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. У додатках до кредитного договору «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Умови оспорюваного кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, про що свідчать підписи сторін, у тому числі позивача, на договорі. Верховний суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі №\~6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивач не навів одночасно всіх трьох вищезазначених ознак та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відповідних обставин. Так, зазначаючи про наявність відповідно до п. 6.3.1 кредитного договору № ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. права у відповідача збільшувати в односторонньому порядку процентну ставку, позивач не враховує, що відповідач протягом дії кредитного договору процентну ставку не підвищував. Резюмуючи вищевикладене, суд констатує, що доказів того, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», та того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не були подано. Щодо тверджень позивача про непопередження про наявність валютних ризиків то суд зазначає, що підписуючи договір про надання кредиту [PERSON] був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті доларах США. Оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Щодо посилань позивача на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року №6-7ц11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. З наданих відповідачем суду копій документів вбачається, що на час укладання договору від 28.03.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» мав банківську ліцензію № 22 від 04.12.2001 р. та дозвіл № 22-2 від 29.07.2003 р. з додатком до нього на право здійснювати операцій в іноземній валюті. Таким чином, банк мав права на укладення спірного договору про надання кредиту в іноземній валюті. Решта доводів позову є субєктивним тлумаченням законодавства з боку позивача і не спростовує його обовязку виконувати взяті на себе зобовязання за укладеним договором відповідно до обраних ним самим же на власний розсуд умов кредитування. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору № ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. недійсним, оскільки він повністю відповідає принципам рівності сторін договору, включаючи рівні умови, права та обовязки, як для позичальника так і для кредитора та повністю відповідає законодавству, що діяло на час його укладання та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд виходить з того, що під час укладення кредитного договору позивач ознайомився з текстом договору, мав право та можливість відмовитись від його укладання, отримати консультацію щодо його окремих пунктів, а його підпис свідчить про повну згоду з умовами кредитної угоди. Також суд враховує, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. З огляду навищевикладене, суд приходить до остаточного висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору №\~ZPE0AE000062019 від 28.03.2008 р. не знайшли свого доказового підтвердження та задоволенню не підлягають. Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, то суд виходить з наступного. За змістом вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України, а також розяснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №\~19 «Про судове рішення у цивільній справі», відмова у позові на підставах спливу позовної давності, є самостійною підставою для цього. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенню позову, то підстав для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України і відмови у позові за спливом позовної давності немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed