Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Заступник прокурора міста Києва, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просив визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку /кадастровий номер [NUMBER]/, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської Ради /Київської міської державної адміністрації/ 25 вересня 2002 року за номером 82-2-01253; визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON], земельної ділянки площею 0,10 га /кадастровий номер [NUMBER]/, посвідчений 18 листопада 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою Т.П. та зареєстрований в реєстрі номер 2270; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт серії [NUMBER] від 22 травня 2004 року на право власності на земельну ділянку / кадастровий номер [NUMBER]/, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київськоїміської ради /Київської міської державної адміністрації/ 22 травня 2004 року номер 02-7-00356; витребувати на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради у комунальну власність від [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га / кадастровий номер [NUMBER]/ по [ADDRESS] в печерському районі міста Києва. Представник посилався на таке: п.40 рішення Київської міської ради від 20 червня 2002 року номер 40/40 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель» передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови (далі - спірна земельна ділянка). На виконання вказаного рішення [PERSON] видано держаний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 25.09.2002. У подальшому між [PERSON] та [PERSON] 18.11.2003 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.05.2004. У свою чергу, між [PERSON] та [PERSON] 10.06.2004 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.07.2004. Вибуття вказаної земельної ділянки із комунальної власності відбулось з порушенням вимог закону з огляду на наступне: Статтею 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що території пам'яток, охоронних зон, заповідників, музеїв- заповідників, охоронювані археологічні території належать до земель історико- культурного призначення. Згідно з постановою Ради Міністрів Української PCP від 21.07.1965 №711 Звіринецькі Печери є пам'ятником археології республіканського значення. Рішенням Виконкому Київської міської Ради депутатів від 16.07.1979 №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» та розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від .6.07.1979 № 920» (далі - розпорядження) визначено межі історико-культурних заповідників і зон пам'яток історії та культури на території м. Києва (додаток №1 до розпорядження) та визначено статус історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури на території м. Києва (додаток № 2 до розпорядження). Згідно з п. 14 додатку № 2 до розпорядження КМДА від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920» історико-культурні заповідники і охоронні зони пам'яток історії та культури належать до земель історико-культурного призначення. Спірна земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення та знаходиться в історичному ареалі міста, в археологічній охоронній зоні та зоні охоронюваного природного ландшафту (висновок управління охорони пам'яток історії, культури та історичного середовища від 11.06.2002). Постановою господарського суду міста Києва від 07.07.2006 у справі №19/17-А, яка набрала законної сили, визнано нечинним з моменту прийняття та скасовано п. 40 рішення Київської міської ради від 20.06.2002 №40/40 «Про передачу для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», яким затверджено проект відведення земельної ділянки та передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд за рахунок земель громадської забудови у [ADDRESS]. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним судовим рішенням встановлено обставини незаконності рішення Київради про надання спірної земельної ділянки, а також порушення вимог законодавства та актів місцевого самоврядування під час його прийняття, зокрема: ст. ст. 53, 184 ЗК України, ст. ст. 1, 34, 40 Закону України «Про охорону культурної спадщини», рішення Виконкому Київської міської Ради депутатів від 16.07.1979 номер 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920», ст.ст. 17,19 Закону України «Про основи містобудування», ст. 13 «Про планування і забудову територій». Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону. За вказаних обставин, у зв'язку із порушенням вимог вищенаведеного законодавства, підлягають визнанню недійсними державний акт на землю, виданий [PERSON] на підставі незаконного та скасованого рішення Київської міської ради, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений 18.1 1.2003 між [PERSON] і [PERSON] та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.05.2004. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі. Водночас, волевиявлення відповідної ради як органу уповноваженого приймати рішення щодо приватизації, здійснюється у формі такого рішення, яке повинно відповідати чинному законодавству на підставі ст. 19 Конституції України В той же час, рішення Київської міської ради про надання спірної земельної ділянки є незаконним та скасовано на підставі судового рішення, у зв'язку із чим не породжує ніяких правових наслідків. За наведених обставин, є відсутнім, як належне волевиявлення власника, так і підстава для вибуття земельної ділянки із комунальної власності. У зв'язку із цим, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на підставі ст. 388 ЦК України від її теперішнього власника. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно з вимогами ст.ст. 142-144 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Відповідно до п. «в», «г» ч. З ст. 152 Земельного кодексу України захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угод та рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування недійсними. Земельним кодексом України передбачено, що угоди з приводу земельних ділянок, укладені з порушенням встановленого законом порядку, визнаються недійсними за рішенням суду (ст. 210 ЗК України). За ч. 1 ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори в Україні вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних відносин. Статтею 121 Конституції України передбачено, що на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. У даному випадку оспорюваним рішенням, актами на право власності на земельну ділянку та договором купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі територіальної громади міста Києва. Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. / л J Таким чином, даний позов пред'являється прокурором в інтересах територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, яка уповноважена розпоряджатись земельними ділянками відповідно до ст. 9 ЗК України. Передана оскаржуваним рішенням Київради у власність [PERSON] земельна ділянка у подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 18. 11.2003 відчужена на користь [PERSON] та на підставі договору злі-продажу від 10.06.2004 відчужена останнім на користь [PERSON] Надалі 23 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог та, залишаючи попередні вимоги, уточнив пункт 4 позовних вимог, виклавши його у наступній редакції: ;Витребувати на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради у комунальну власність від [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер [NUMBER]) по [ADDRESS] у Печерському районі міста Києва та [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки площею 0,10 га (кадастровий номер [NUMBER]) по [ADDRESS] у Печерському районі міста Києва. У судовому засіданні прокурор та представник позивача підтримали вимоги скарги. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з запереченнями, в яких зазначив, що прокуратура намагається позбавити його права власності. При цьому ігноруючи усі приписи діючого законодавства. Відповідач зазначає, що прокуратурою пред,явлено вимоги з пропущенням десятирічного строку позовної давності. Вимоги по відношенню до попередніх власників земельної ділянки, а саме про визнання документів недійсними та визнання правочинів недійсними , взагалі не можуть бути задоволені в силу приписів Перехідних положень ЦК України та положень ЦК УСРС, якими врегульовані питання застосування строків давності. Щодо вимоги про витребування земельної ділянки з його незаконного володіння, то відповідач зазначає, що прокуратурою було надано до суду рішення Господарського суду міста Києва від 2006 року, яким прокуратура сама підтверджує, що ще дев,ять років тому володіла інформацією про обставини виділення земельної ділянки громадянці [PERSON] А відтак, будь-які вимоги позбавити його законних прав власності на його земельну ділянку через дев,ять років є абсурдними і незаконними. Даною заявою він просив відмовити у задоволенні позовних вимог прокуратури міста Києва через пропуск строку позовної давності. Крім того, прокуратура посилається на рішення Господарського суду міста Києва від 2006 року, яким начебто встановлено обставини, які підтверджують факт порушення порядку передачі у власність громадян земель державної та комунальної власності. Зокрема, даним рішенням нібито встановлено факт порушення чинного законодавства при передачі земельної ділянки громадянці [PERSON], якій дана земельна ділянка була виділена з комунальної власності вперше. Прокуратурою не було враховано ряд обставин, перш ніж вчиняти дії по позбавленню його права на земельну ділянку. У нього не було ніколи жодних правовідносин з [PERSON], земельна ділянка ним придбана у [PERSON] При цьому земельна білянка була придбана на підставі оплатного договору, він не мав ніякого відношення до процедури виділення земельної ділянки з комунальної власності; на момент купівлі ним вказаної земельної ділянки правовстановлюючі документи [PERSON] на земельну ділянку відповідали вимогам чинного законодавства, не були ні скасовані ні відмінені. При цьому, як йому стало відомо з позовної заяви, на момент укладення ним договору купівлі-продажу не було жодних рішень органів державної влади, якими б скасовувалось рішення Київської міської Ради щодо виділення земельної ділянки [PERSON], тобто він є добросовісним набувачем земельної ділянки, які він чесно купив за власні кошти, а відтак він не може бути позбавлений законного права власності на неї. Надалі відповідач зазначає, що прокуратура посилається на порушення Київською міською Радою вимог законодавства при виділенні земельної ділянки [PERSON] Навіть, якщо припустити, що Київською міською радою земельна ділянка була виділена з порушенням процесуальними порушеннями, їх допустила не громадянка [PERSON], а Київська міська рада, яка приймала рішення про передачу земельної ділянки у власність і «начебто інтереси якої» зараз намагається захистити прокуратура. Відповідач зазначає, що неможливо позбавити його права на земельну ділянку, оскільки він є добросовісним набувачем. Крім того, неможливо позбавити права власності громадянина, який не порушував закон за тих підстав, що порушення відбулись з боку державних органів. Дана обставина вже неодноразово встановлена в рішеннях Європейського суду з прав людини, в т ому числі за позовами громадян України проти держави і викладена в даних рішеннях Європейського суду з прав людини позиція вже віднайшла неодноразове застосування в рішеннях Верховного Суду України та інших судах касаційної інстанції, які відмовляли в задоволенні позовів державних органів, прокуратур до громадян, які набували майно без протиправних дій. Також він зазначає, що дії прокуратури носять виключно «рейдерський характер» і не мають жодного відношення до начебто захисту пам,ятки архітектури чи охоронної зони. Так, прокуратура стверджує. Що виділення земельної ділянки порушить природний колорит Звіринецької гори, якщо розпочати будівництво на земельній ділянці. Проте прокуратура забула вказати ту обставину, що станом на сьогодні його земельна ділянка ледь не єдина, яка залишилася незабудованою в даному районі і факт побудови приватного будинку на його земельній ділянці жодним чином не вплине ні на археологічну, ні на історичну, ні на екологічну ситуації цього району. Він припускає, що дії прокуратури не мають жодного відношення до охорони державних інтересів. Представник відповідачів ТОВ «КУА «Будівельні проекти», [PERSON] звернувся до суду з запереченнями, в яких просив позовні вимоги прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради залишити без задоволення. Застосувати частину 4 ст. 267 ЦПК України щодо спливу строків позовної давності. Розгляд справи здійснювати без участі представника. Аналогічні пояснення та прохання залишити позовну заяву без задоволення заявив у судовому засіданні представник відповідачів [PERSON], [PERSON] та ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перед,явили шустрий позов, в якому просили визнати право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], яка належить [PERSON] і [PERSON] в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., реєстровий номер 3967. Позивачі посилались на таке: 06.07.2016 року між Позивачами, як покупцями, та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ З УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ «БУДІВЕЛЬНІ ПРОЕКТИ» (далі - Продавець), як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., зареєстрований в реєстрі за № 3967 (надалі - Договір купівлі-продажу). Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30347951 від 06.07.2016 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. На момент укладання Договору купівлі-продажу правовстановлюючі документи Продавця були чинні, ніким не скасовані, будь-яких заборон чи обтяжень щодо відчуження майна не було, що підтверджується пунктами 2, 7 Договору купівлі-продажу та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 62910753 від 06.07.2016 р. про відсутність обтяжень (у т.ч. заборони на відчуження), яка знаходиться у справах нотаріуса Осипенко Д.О. Оплатність правочину підтверджується пунктом 6 Договору купівлі-продажу, де зазначено, що продаж спірної земельної ділянки вчинено за 5 963 024 (п'ять мільйонів дев'ятсот шістдесят три тисячі двадцять чотири) грн. 64 коп., які Позивачі сплатили шляхом безготівкового розрахунку на поточний рахунок Продавця. Відповідно до положень ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину. З урахуванням викладеного, Договір купівлі-продажу Спірної земельної ділянки укладений у встановленому законом порядку, на підставі діючого правовстановлюючого документа Продавця, є оплатним, нотаріально посвідченим, державна реєстрація проведена, а його укладення було спрямоване на реальне настання наслідків - перехід права приватної власності на спірну земельну ділянку до Позивачів. Сторони підтвердили, що Договір купівлі-продажу не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (п. 7 Договору купівлі-продажу). За таких обставин, якщо навіть припустити, що Земельна ділянка була відчужена на користь Продавця незаконно, тобто коли попередні власники володіли нею без достатніх правових підстав, Позивачі не знали і не могли знати про ці обставини, оскільки в момент укладення Договору купівлі-продажу із Продавцем, останнім були надані всі документи, які підтверджують його право власності, що були перевірені як нотаріусом, який посвідчував правочин так і Позивачами. Узагальнюючи викладене, прошу звернуту увагу шановного суду на те, що Позивачі придбали Спірну земельну ділянку у належного власника, воля Продавця на відчуження і укладення правочину була, Договір купівлі-продажу оплатний, не носить характеру фіктивного чи удаваного, право власності Позивачів зареєстровано у передбаченому законом порядку. Крім цього, Позивачі тривалий час фактично користуються належним їм майном і будь-яких заперечень від колишніх власників не має. Таким чином, вважаємо, що ми є добросовісними набувачами Спірної земельної ділянки, набули право власності на це майно з підстав передбачених ст. 330 ЦК України, і тому, вона не може бути витребувана, оскільки підстави передбачені ст. 388 ЦК України відсутні. Як вже зазначалось, Прокурор не визнає та оспорює право власності Позивачів на Спірну земельну ділянку. Так, у відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Разом із тим, за змістом роз'яснення, яке міститься в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позов про визнання права власності на майно (стаття 392 ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був, і це майно ще не вибуло з його володіння. На підставі цього, у порядку ст. 16 ЦК України, ми вимушені звернутися до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на законно належне нам майно. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню на підставі наступного: п.40 рішення Київської міської ради від 20 червня 2002 року номер 40/40 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель» передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га на [ADDRESS] за рахунок земель міської забудови (далі - спірна земельна ділянка). На виконання вказаного рішення [PERSON] видано держаний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]), який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 25.09.2002. У подальшому між [PERSON] та [PERSON] 18.11.2003 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 22.05.2004. У свою чергу, між [PERSON] та [PERSON] 10.06.2004 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, на підставі якого останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.07.2004. Надалі земельна ділянка була продана Товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т., зареєстрованого в реєстрі номер 859. 06 липня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу ТОВ «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» продало, а [PERSON] і [PERSON] купили вказану земельну ділянку в рівних долях. Вказаний договір к купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Дмитром Олеговичем та зареєстровано в реєстрі номер 3967. У відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з частиною другою статті 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.». У відповідності до п.24 вказаної постанови Пленуму ВСУ під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.». Постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року, на яку посилається на обґрунтування своїх вимог заявник, містить висновки про те, що в разі подання віндикаційного позову, зокрема про витребування майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, чинне законодавство не пов'язує можливість витребувати майно в добросовісного набувача з наявністю у відчужувача за останнім договором права відчужувати це майно. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Разом із тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до постанова ВСУ від 30.11.2016 року по справі № 756/14448/14-ц суд відхилив наведені доводи щодо обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом з тим суд касаційної інстанції, підтримавши правильність застосування апеляційним судом як спосіб захисту порушених прав норми статей 215, 216 ЦК України, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції можна пред'явити тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно. Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Аналогічні висновки містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року. Крім того, виходячи зі ст. 216 ЦК України, наслідок недійсності правочину - реституція - настає незалежно від наявності вини сторін правочину в тому, що правочин є недійсним. Майно повертається стороні, яка передала його за недійсним правочином, лише тому, що правочин визнано недійсним, і добросовісність сторони, яка набула майно за таким правочином, до уваги не береться. Відповідно до статей 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Дане положення зазначено в Ухвалі ВССУ від 22 липня 2015 року в справі N 6-14962св15. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Проте суд касаційної інстанції у справі, підтримавши правильність застосування судами попередніх інстанцій статей 215, 216 ЦК України, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі N 6-67цс15). У відповідності до правових позицій, викладених у постанові Верховного суду України номер 6-71цс12 від 12 вересня 2012 року перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 Земельного кодексу України є вичерпним. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, зазначеним Кодексом не передбачено. Подібну по суті позицію висловив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п. 8 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), згідно з яким при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Крім того, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. У відповідності до ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 261 ЦК України визначено початок відліку позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень, в тому числі Кабінету Міністрів України, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (№ 6-178цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-68цс15), до таких висновків дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалі від 7 жовтня 2015 року (№ 6-18087св15). Таким чином, як зазначає прокурор у своєму позові, йому, як і позивачеві, 07 липня 2006 року, де він в якості позивача, а позивач у даному позові в якості відповідача брали участь у розгляді справи Господарським судом міста Києва, стало відомо про скасування п.40 рішення Київської міської ради від 20 червня 2002 року номер 40/40 «Про передачу для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків і господарських будівель». Суд вважає, що і прокурор, і позивач Київська міська рада пропустили процесуальний строк звернення з позовом до суду без поважних причин, більш того навіть не ставили питання щодо його поновлення. Стосовно позовних вимог за зустрічним позовом, суд зазначає наступне: договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в місті Києві по [ADDRESS], укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Будівельні проекти» та [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, укладений 06 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. за реєстровим номером 3967 не є таким, що порушує публічний порядок. Він не визнаний судом недійсним та не є нікчемним, не є безоплатним, укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, право власності за вказаним договором позивачем та прокурором не оспорюється, таким чином підстав для визнання права власності за зустрічним позовом відсутні. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 215, 317, 321, 328, 330, 334, 387, 386, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 9, 51, 52, 81, 116, 118, 133, 137, 152 ЗК України,

Outcome: dismissed