Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, коштів на утримання дружини. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона перебуває в шлюбі з відповідачем з 23 вересня 2010 року, у шлюбі народилася донька, [PERSON], [INFO]. Протягом спільного життя у сторін почали виникати суперечки і сварки. На даний час подружжя разом не проживає та шлюбних стосунків не підтримує. Позивачка на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, перебуває у скрутному майновому становищі, донька перебуває на її утриманні і потребує матеріальної допомоги, а відповідач не надає матеріального утримання в добровільному порядку. А тому позивачка просила розірвати шлюбу між сторонами зареєстрований 23 вересня 2010 року відділом реєстрації цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №108, стягнути з [PERSON] в її користь аліментів на утримання доньки, [PERSON], [INFO], в розмірі половини усіх видів доходів відповідача, але не менше 30 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути аліменти на її утримання, в розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні збільшила позовні вимоги та просила крім зазначеного стягнути з відповідача в її користь 1500 грн. наданої юридичної допомоги. Решту позовних вимог позивачка підтримала повністю і просила позов задовольнити, посилаючись на ті ж обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечив щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання доньки, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 350 грн. щомісячно. В решті позовних вимог просив відмовити, пояснивши, що можливості сплачувати аліменти на утримання дружини він не має, у нього скрутне майнове становище, в даний час не працює, простійного доходу не має. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши здобуті в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 23 вересня 2010 року відділом реєстрації цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №108 (а.с.3). Батьками [PERSON], [INFO], є позивачка - [PERSON] та відповідач - [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження, виданим 12 квітня 2012 року серії [NUMBER] відділом реєстрації актів цивільного стану Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області (а.с.7). Відповідно до вимог ст.111 СК України суд вживав заходів щодо примирення подружжя. Сторони втратили повагу одна до одного як подружжя і їх подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Відповідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує законних прав, свобод чи інтересів інших осіб, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей, сім'я фактично розпалася, зберегти її немає можливості, шлюб носить формальний характер, а тому його слід розірвати. Також судом встановлено і сторонами не оспорюється, що дитина, [PERSON], проживає з позивачкою в м.Збаражі по вул.Оболоня, 5, Тернопільської області і перебуває на її утриманні, що стверджується актом обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 03.07.2013р. виданою Збаразькою міською радою Тернопільської області (а.с.8), довідкою про склад сім'ї [PERSON] №1358 від 03.07.2013р. виданою Збаразьким міським комунальним підприємством «Збараж» (а.с.10). Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років до 07 квітня 2015 року (а.с.9). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні погодився сплачувати аліменти на утримання доньки, [PERSON], в розмірі 350 грн. щомісячно. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначаючи необхідний розмір аліментів, суд виходить з того, що згідно із вимогами ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також враховує матеріальне становище дитини, яка перебуває на утриманні позивачки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути аліменти на утримання дитини, [PERSON], в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), однак не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи 23 липня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, відмовивши позивачці у стягненні решти коштів, оскільки нею не було наведено в судовому засіданні переконливих аргументів щодо стягнення вказаної нею частки, а тому позов слід задовольнити частково. Відповідно до ч.2, 4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становище, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, передбачене вказаною статтею право дружини не є безумовним, виникнення якого можливе лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка. Відповідно до ст.179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. В даному випадку предметом доказування позивачем є обставини, які доводять, що відповідач має достатнє матеріальне забезпечення, як підставу для реалізації свого права на утримання. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд неодноразово роз`яснював сторонам, що обставини справи мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, суд неодноразово сприяв сторонам у можливості отримання додаткових доказів, шляхом задоволення їх клопотань, у зв`язку із чим неодноразово відкладався розгляд справи. Також сторони користувалися правовою допомогою адвокатів. Суд не може вказувати сторонам, які докази їм необхідно надати суду для підтвердження своїх вимог та з власної ініціативи витребувати докази, оскільки згідно із вимогами ч.3 ст.10 та ч.1 ст.11, 60 ЦПК України кожна сторона по справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом і які не стосуються предмета доказування. Беручи до уваги те, що обов'язок щодо доказування покладається на сторони, суд вважає, що вказану справу слід вирішувати на підставі наявних доказів. Всупереч ст.10, 60 ЦПК України, відповідачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про матеріальний стан відповідача. Натомість, позивач обмежилась лише формальним наданням суду документів: свідоцтва про шлюб, ксерокопії паспортних даних, копії свідоцтва про народження дитини і документів про перебування дитини на утриманні позивача та перебування останньої у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні позивачем та його представником не доведено, що відповідач має достатнє матеріальне забезпечення, може надавати матеріальну допомогу на утримання позивача, а тому в частині стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] 500 гривень щомісячно на утримання позивача на період до 07 квітня 2015 року перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку слід відмовити за недоведеністю. На підставі наведеного, ст.ст.84, 104, 105, 109-112, 180-183, 191 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial