Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Заступник прокурора Чернігівської області Юшин Ігор Володимирович в інтересах держави в особі позивача, Чернігівської обласної державної адміністрації, пред'явив позов до відповідачів, [PERSON] та Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області, в якому просить: 1). визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15 червня 2007 року, укладений між Семенівською районною державною адміністрацією Чернігівської області та [PERSON]; 2). зобов'язати [PERSON] повернути Чернігівській обласній державній адміністрації земельну ділянку з розташованим на ній водним об'єктом загальною площею 6,485 га, у тому числі 3,7577 га під водою, площа прибережної захисної смуги - 2,7273 га, що знаходиться на території Янжулівської (колишньої Жовтневої) сільської ради Семенівського району Чернігівської області, до державної власності шляхом підписання акту приймання-передачі. В обґрунтування згаданих позовних вимог заступником прокурора Чернігівської області у позові зазначено про те, що прокуратурою виявлено, що 15.06.2007 між Семенівською районною державною адміністрацією та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду, що знаходиться в басейні річки загальнодержавного значення на території Жовтневої сільської ради Семенівського району Чернігівської області. Відповідно до п. п. 1, 2 договору орендодавець, Семенівська районна державна адміністрації Чернігівської області надає, а орендар приймає в строкове платне користування зазначену вище земельну ділянку водного фонду як цілісний водогосподарський комплекс з розташованим на ній водним об'єктом, прибережною захисною смугою, гідротехнічними спорудами та зосередженими в ньому водними ресурсами загальною площею 6,485 га для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, у тому числі площа під водою становить 3,7577 га, площа прибережної захисної смуги - 2,7273 га. Договір укладено з порушенням вимог діючого земельного законодавства, а саме через те, що технічна документація з нормативної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки не розроблялась та не затверджувалась. У зв'язку з не проведенням нормативної грошової оцінки землі невірно визначений розмір орендної плати і, як наслідок, до бюджету не надходять кошти у визначеному законодавством розмірі, чим порушуються інтереси держави. Про такі факти порушення вимог земельного законодавства прокуратурі області стало відомо, за доводами заступника прокурора Чернігівської області, лише у березні 2017 року з отриманих листів Семенівської районної державної адміністрації. У зв'язку з набуттям з 01.07.2013 чинності Законом України «Про аквакультуру» розпорядження землями водного фонду для цілей риборозведення належить до повноважень Чернігівської облдержадміністрації. З огляду на це прокурор і звертається до суду в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У судове засідання заступник прокурора Чернігівської області Юшин Ігор Володимирович не з'явився, направив в суд свого представника за довіреністю начальника Семенівського відділу Менської місцевої прокуратури Чернігівської області Сухенка Ю. В.. Прокурор Сухенко Юрій Вікторович у судовому засіданні від імені заступника прокурора Чернігівської області Юшина І. В. позов підтримав повністю та пояснив про те, що він переконаний у законності позовних вимог. Представник позивача, Чернігівської обласної державної адміністрації, за довіреністю Сокирко Наталія Василівна у судове засідання не з'явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, де зазначила, що позов вона підтримує повністю. Представник відповідача, Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області, за довіреністю Семічев Олександр Ігоревич, у судове засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву, де зауважив, що позов відповідачем визнається повністю, просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав повністю та пояснив про те, що земельну ділянку за договором йому було передано законним шляхом. Договір підписувався з Семенівською районною державною адміністрацією Чернігівської області, якій він не вправі був ставити свої умови. Зараз десятирічний строк дії договору вже закінчився і він передав заяву через заступника голови Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області Кравцова Олександра Вікторовича щодо припинення оренди земельної ділянки, яку той пообіцяв доставити в Чернігівську обласну державну адміністрацію. Орендну плату за земельну ділянку він вносив регулярно і у визначених орендодавцем розмірах. Він згоден в будь-який час підписати акт приймання-передачі земельної ділянки і заявляє про це суду, але орендодавець цього йому не пропонує, однак із цього приводу він не сперечається. Чому до нього пред'явлено позов і чому з нього запропоновано стягнути судові витрати йому не відомо. Його вини у не проведенні нормативної грошової оцінки земельної ділянки немає, цим повинна була займатися Семенівська районна державна адміністрація Чернігівської області, через що він категорично не згоден нізащо платити судові витрати у справі у виді сплаченого прокуратурою Чернігівської області судового збору. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, за довіреністю Будлянський Віталій Миколайович, у судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмові відомості, де просив розглянути справу за його відсутності із зазначенням даних про слушність позовних вимог. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне вирішити позов за наступних обставин. У справі з'ясовано, що розпорядженням Семенівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 196 від 15 червня 2007 року надано згоду щодо відведення земельної ділянки водного фонду на території Янжулівської (Жовтневої) сільської ради Семенівського району Чернігівської області [PERSON] для рибогосподарських потреб. Вирішено надати в оренду строком на 10 років [PERSON] земельну ділянку з розташованим на ній водним об'єктом загальною площею 6,485 га, у тому числі 3,7577 га під водою, площа прибережної захисної смуги - 2,7273 га, що знаходиться на території Янжулівської (колишньої Жовтневої) сільської ради Семенівського району Чернігівської області. Із цього приводу між Семенівською районною державною адміністрацією Чернігівської області та [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду від 15 червня 2007 року, зареєстрований у Семенівському РВ ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18 червня 2007 року за №040784600001 (копія договору на а.с. 8 - 15). У договорі оренди містяться певне визначення розміру орендної плати за використання земель водного фонду і за водокористування (а.с. 9). Справа не містить дані та докази про те, що [PERSON] не згоден вчиняти дії щодо повернення до державної власності шляхом підписання акту приймання-передачі згаданої земельної ділянки, чи він у цьому яким-небудь чином протидіє компетентним органам або установам, натомість ним подана суду письмова заява, де він зауважує на своїй безумовній згоді підписати акт приймання-передачі (заява на а.с. 97). За таких обставин суд убачає за потрібне позов задовольнити частково з таких підстав. За змістом ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разу продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Згідно із ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України (у редакції, котра була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Відповідно до інформації Семенівської районної ради Чернігівської області технічна документація з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки не розроблялася (а.с.24), що також підтверджується даними письмового пояснення представника Головного Управління Держгеокадастру у Чернігівській області (а.с. 73-77) і відповідачами не оспорюється. Правилами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Нормами з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» обумовлено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди та для визнання договору недійсним відповідно до закону. Орендна плата відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки. Ч. 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України та ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (ст. 1 Закону України «Про оцінку земель»). Беручи до уваги наведене, слід дійти висновку, що обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися орендарем за власним волевиявленням. Враховуючи те, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, необхідно вважати факт не проведення нормативної грошової оцінки у порядку, встановленому законодавством, істотною підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі за №6-824цс16, яка в силу положень ч. 2 ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню першу позовну вимогу за позовом відносно визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Разом з тим, суд не убачає аніяких підстав для задоволення другої позовної вимоги за позовом щодо спонукання відповідача [PERSON] шляхом підписання акту приймання-передачі земельної ділянки повернути позивачеві земельну ділянку, адже, як видно з приведеного вище, [PERSON] на це безумовно згоден, він земельну ділянку не притримує, через що суд констатує, що спір про право у даному разі відсутній, з-за чого така позовна вимога задоволенню не підлягає, зважаючи на сутність приписів ст. 158 Земельного кодексу України, де зазначено, що судами вирішуються саме земельні спори і ніщо інше. Таким чином, суд зауважує, що за позовом позовна вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки підлягає повному задоволенню, а позовна вимога про зобов'язання повернути земельну ділянку внаслідок відсутності спору задоволенню не підлягає. Ухвалюючи рішення на користь позивача, суд відкидає зазначені вище доводи відповідача [PERSON] лише у частині не визнання ним позову щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, позаяк це суперечить приведеним вище з'ясованим судом обставинам та нормам законодавства. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, суд переконаний у необхідності наступного розподілу судових витрат між сторонами. За змістом ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Втім, ані згадана норма цивільного процесуального закону, ані інші норми Цивільного процесуального кодексу України, які регламентують розподіл судових витрат, детально не обумовлюють ситуацію, коли відповідачів у справі двоє, позовних вимог дві, при чому одна з них майнова, а інша - немайнова, а підлягає задоволенню лише одна немайнова вимога. При цьому абз. 2 п. 36 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами і доповненнями) вказує лише на загальну рекомендацію судам про те, що судові витрати необхідно розподіляти між сторонами порівну у разі якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру). Однак, у даній справі немайнова вимога підлягає не частковому, а повному задоволенню, через те така рекомендація не враховує конкретні обставини цієї справи. Беручи до уваги наведене, на підставі п. 8 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України, виходячи із загальних засад законодавства, а також беручи до уваги євроінтеграційну орієнтацію України, враховуючи потребу позбавлення домінант радянської ідеологічної минувшини у правозастосовних актах, за якими при вирішенні питання про конфлікт приватних і публічних інтересів питання про їх збалансування апріорі взагалі не могло стояти, оскільки публічні державні (загальносуспільні) інтереси завжди мали пріоритет,

Outcome: partial