Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про розподіл земельної ділянки недійсним. У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу у його відсутність, не заперечував проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином - оголошення у пресі «Одеські вісті» від 20.08.2016 року та «Урядовий кур'єр» від 23.08.2016 року, жодних клопотань, заперечень до суду не надавав. У звязку з викладеним, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про розподіл земельної ділянки. 15.07.2005 року [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за законом ВВС №867158 на 1/3 частку майна чоловіка позивачки - [PERSON]. Спадкове майно, на яке в указаній частині видане свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: місто Одеса, 2-й Студентський провулок, будинок №6. Відповідно до ст. ст. 120, 125 Земельного кодексу України, позивачка належним чином зареєструвала свої права на земельну ділянку та на підставі рішення Одеської міської ради від 07.07.2009 р №4644-V отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ №921443. Відповідно до даного акту [PERSON] стала власником земельної ділянки площею 0,0660 га, розташованої за адресою: м. Одеса, 2-й Студентський провулок, 6, кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:69:009:0004. 17.08.2007 року між іншими спадкоємцями, [PERSON] та [PERSON], та відповідачем, [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу 2/3 частини житлового будинку під №6 по провулку 2-й Студентський в місті Одесі. 17.03.2011 року між позивачем та відповідачем, укладено попередній договір купівлі-продажу 2/3 часток житлового будинку з надвірними господарськими спорудами і відповідною земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Одеса, 2-й Студентський провулок, будинок №6. Відповідно до пункту 4 даного договору відповідач зобовязувалась провести усі відповідні дії щодо оформлення, отримання та реєстрації документів для подальшого продажу належної їй на праві особистої власності вищезазначеної частки житлового будинку з надвірними господарськими спорудами і відповідною земельною ділянкою за власні кошти. Відповідно до пункту 7 Договору, [PERSON] зобовязується продати, а [PERSON] купити вищезазначену частку житлового будинку з надвірними господарськими спорудами і відповідною земельною ділянкою, при цьому [PERSON] зобовязується передати, а [PERSON] зобовязується прийняти зазначену частку житлового будинку з надвірними господарськими спорудами і відповідною земельною ділянкою і ключі від неї в день остаточного розрахунку та підписання договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Так, позивач та відповідач дійшли усної згоди щодо розподілу домоволодіння, а саме: одночасно з укладенням Договору на розподіл земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 2-й Студентський провулок, 6, сторони укладуть Договір дарування 2/3 часток житлового будинку з надвірними господарськими спорудами і відповідною земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Одеса, 2-й Студентський провулок, будинок №6. 07.11.2011 року між позивачем та відповідачем укладено Договір про розподіл земельної ділянки яким встановили такий порядок володіння, користування та розпорядження вищевказаною земельною ділянкою, згідно угоди розподілу земельної ділянки: - [PERSON] передається в особисте володіння та користування земельна ділянка площею 0,0213 гектарів, зовнішні межі під цифрами 204-135- 134-181-187-190-183-184-186-185-166-167-204, яка надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - [PERSON] передається в особисте володіння та користування земельна ділянка № 2 площею 0,0220гектарів, зовнішні межі під цифрами 204-167-239-236-248-136-204, надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - [PERSON] передається в особисте володіння та користування земельна ділянка № 1 площею 0,0227 гектарів, зовнішні межі під цифрами 248-236-239-191-195-17І-173-141-248, надана для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 07.11.2011 року, укладено Попередній договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] зобов'язались у майбутньому, в строк до 01.12.2013 року, укласти договір дарування 2/3 частин житлового будинку (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором. Відповідач підтвердила, що ці частини житлового будинку нікому не продані, не подаровані, не заставлені, боргом за житлово-комунальні послуги не обтяжені, в спорі та під арештом, в тому числі, в податковій заставі, не перебувають, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передані, прав щодо них у третіх осіб, в тому числі права привілеєвої купівлі або договору довічного утримання (догляду), немає, а також, що правочин по даруванню цих частин житлового будинку не суперечить правам, та інтересам неповнолітніх, малолітніх та непрацездатних дітей. Тобто, укладення Договору дарування одночасно з Договором розподілу земельної ділянки, як обовязок Сторін у строки встановлені усною домовленістю про розподіл домоволодіння та дотримання правил добросусідства не виконано. В ході розгляду справи № 523/18511/ 15-ц, яка знаходилась на розгляді Суворовського районного суду м. Одеси, про визнання договору дійсним та визнання права власності стало відомо, що 2/3 частини житлового будинку, право власності на які раніше, з 03.09.2007 р. по 09.09.2011 р., зареєстровано за [PERSON], виділені в самостійний обєкт нерухомості житловий будинок по провулку 2-му Студентському, будинок № 6-Б в м. Одеса, про що 08.09.2011 р. видано свідоцтво про право власності серії САЕ №538682. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму ВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, аналізуючи хронологію подій можна зробити висновок, що відповідач укладаючи Договір про розподіл земельної ділянки та Попередній договір дарування ввела позивача в оману, адже зобовязалась подарувати вже не існуючу, як обєкт нерухомості, на момент укладення вищезазначених договорів частку житлового будинку. Отже, позивач уклала вищезазначені договори під впливом помилки та обману. Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Внаслідок неправомірних дій контрагента, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб'єктом правочину його очікуваного юридичного результату. [PERSON] таких обставин дії особи не можуть об'єктивно відображати внутрішню волю суб'єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Внутрішня воля має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обовязків. Якщо зовнішнє волевиявлення сторін правочину не відповідає внутрішній волі варто визначити такий правочин як вчинений під впливом помилки чи під впливом обману. Дана позиція неодноразово висловлюється у в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, узагальнення підготовлене суддями Верховного Суду України. Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно до п. 19 Постанови правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. На момент укладення Договору про розподіл земельної ділянки та Попереднього договору дарування позивач була впевнена в тому, що дані дії спрямовані на досягнення наслідків відповідно її домовленості з Відповідачем щодо поділу домоволодіння. Проте у звязку з неправомірними діями контрагента очікуваний юридичний результат не настав. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пункт 20 Постанови зазначає, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Відповідно до ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам громадян. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів статтею визначено визнання правочину недійсним. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем, оскільки відповідно до Угоди про розподіл земельної ділянки позивачці належить земельна ділянка під житловим будинком, але так як дана частка житлового будинку зареєстрована як окремий обєкт нерухомості це створює перешкоди у державній реєстрації її прав власності відповідно до вимог чинного законодавства. На підставі викладеного й

Outcome: approved