Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] в якому він просив суд визнати [PERSON] та її малолітню дочку [PERSON], особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS]. На прохання відповідача [PERSON] зареєстрував відповідача у будинку. Коли у відповідача народилась дитина то відповідно останню також було зареєстровано до місця реєстрації матері. В квітні 2016 року позивач запропонував відповідачу зняти її з реєстрації та надав термін для виселення з будинку, після чого відповідач виїхала з будинку, однак своє місце реєстрації не змінила. На звернення позивача до [PERSON] з проханням зняти її з реєстрації, остання відмовлялась. Вищевикладене стало підставою для звернення позивача до суду. Представник позивача до судового засідання не з'явився, однак до суду подав заяву в якій просив, розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача. Також вказав, що позовні вимоги, підтримує, та просить суд їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з'явилась про причини неявки суд не повідомила, хоча про місце, дату та час судового засідання була повідомлена належним чином. Заяв та відзиву від відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи до судового засідання не з'явилась, однак до суду подала заяву в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності у зв'язку із службовою зайнятістю. Також зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування стосовно вирішення даного спору. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Ухвалою суду від 26.12.2016 року провадження у цивільній справі № 127/23672/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зупинено до розгляду по суті Вінницьким міським судом Вінницької області цивільної справи № 127/9987/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюб, визнання права власності на 1/2 частку будинку, поділ майна. Ухвалою суду від 04.06.2018 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням поновлено, справу призначено до розгляду. Залучено до участі у справі, в якості третьої особи, без самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей Вінницької міської ради та витребувано у неї висновок про доцільність визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудою за [ADDRESS]. (на 7-9 а.с.). Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], та [PERSON] (на 10-13 а.с.). [PERSON] та її донька [PERSON] в будинку позивача не проживають. На звернення [PERSON] від 05.09.2016 року виконавчий комітет Вінницької міської ради відмовив у знятті з реєстрації [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] за адресою [ADDRESS] (на 14 а.с.). Згідно постанови Апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2018 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу і поділ майна, відмовлено. Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-29850 від 02.07.2018 року, вбачається, що визнання дитини [PERSON], 23.01.2015 року, втратившою право користування житловим будинком який розташований за адресою: [ADDRESS] є недоцільним (на 80 а.с.). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно із ст. 47 Конституції України,ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема,- житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідача житловим будинком позивача, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачем договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі). Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо заперечення проти визнання малолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим будинком який розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки наявне право на користування будинком малолітньої особи не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня [PERSON], [INFO], у спірному будинку не мешкає. Залишення малолітньої дитини зареєстрованою в спірному будинку суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Оскільки відповідач та її донька не реалізовують своє право користування вказаним житлом більше шести місяців та не є членами сім'ї позивача і на даний час фактично проживають за іншою адресою, та будь-яких правочинів стосовно володіння та користування будинком позивача відповідачі не укладали тому реєстрація відповідачів у квартирі позивача неправомірно обмежує його правомочності по користуванню та розпорядженню належним йому майном. Так як судом встановлено, що права та інтереси позивача, як власника порушуються, та враховуючи ту обставину, що з моменту набуття права власності на квартиру позивачем, відповідачі втратили право користування зазначеним будинком, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Внаслідок задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного й

Outcome: approved