Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

До суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання довіреності та договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії звернувся [PERSON]. Посилається на таке. 20.01.2004 року між ним та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку був укладений договір про надання послуг. За цим договором відповідачі представляли інтереси власника нерухомості за дорученням №6588 від 04.09.2002 р., діяли як ріелтори були зобов'язані в строк до 20.01.2016 р. узгодити та повідомити всі умови продажу об'єктів нерухомості, а також здійснити укладання таких договорів. Згідно п. 4.1 на виконання договору ним було сплачено 15000 грн. зараз йому стало відомо, що висновками почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013 року встановлено, що довіреність була підписана не [PERSON], а невстановленою особою, тому вона є фіктивною, а всі дії за договором - незаконними. На теперішній час відповідачі не виконали свої зобов'язання за договором, не зможуть їх виконати, оскільки довіреність про повноваження [PERSON] є сфальсифікованою. Просить визнати недійсним договір про надання послуг від 10.01.2004 р. та довіреність реєстровий номер №6588 від 04.09.2002 року та зобов'язати відповідачів повернути йому винагороду в сумі 15000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій повідомив, що він гроші від позивача не отримував. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, погодився відшкодувати 7500 грн., оскільки деякі від отриманих ним коштів він витратив за вирішення питань за договором. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Загальні положення про правочин містяться у параграфі 1 глави 16 Цивільного Кодексу України. Зі змісту цієї норми закону вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказані обставини передбачені у статті 203 ЦК України. В статті 215 ЦК зазначені конкретні умови визнання правочину недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Довіреність реєстровий номер №6588 від 04.09.2002 року видана [PERSON] громадянину [PERSON]. Отже, позивач [PERSON] не є стороною цього правочину та не може вважатися заінтересованою особою, оскільки правовідносини, які виникли внаслідок укладання цієї довіреності стосуються лише [PERSON] та [PERSON] Тому у позивача [PERSON] не має юридичної заінтересованості у вирішенні спору про недійсність довіреності за реєстровим номер №6588 від 04.09.2002 року, його права, свободи та інтереси не порушуються існуванням такої довіреності, тому він не має права звертатися до суду із заявою про визнання цієї довіреності недійсною. Статтею 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В статті 234 ЦК України зазначені правові наслідки фіктивного правочину. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Але в судовому засіданні судом не встановлені та позивачем не надані докази на підтвердження того, що укладання договору про надання послуг від 10.01.2004 р. є удаваним, що сторони не мали наміру створювати правові наслідки. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання цього договору недійсним з підстав його фіктивності. Зважаючи на те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг від 10.01.2004 р. та довіреність реєстровий номер №6588 від 04.09.2002 року не ґрунтуються на законі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Позивач, звертаючись до суду із позовом про зобов'язання відповідачів повернути йому винагороду в сумі 15000 грн., обґрунтовував свою вимогу недійсністю договору про надання послуг від 10.01.2004 р. Але суд не визнав вказаний договір недійсним, тому підстав застосовувати реституцію не має. З інших підстав для стягнення суми - позов не заявлявся.

Outcome: dismissed