Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд з заявою про встановлення факту смерті його дружини [PERSON] на тимчасово окупованій території. В заяві вказав, що 6 листопада 2018 року в м. Макіївка Донецької області , на тимчасово окупованій території померла його дружина [PERSON], [INFO]. Причиною смерті став рак правої легені. Після смерті дружини він отримав свідоцтво про смерть від 07.11.2018 року видане Червоногвардійським відділом актів цивільного стану м. Макіївка, однак ці документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України та не можуть бути прийняті відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], що мешкала в [ADDRESS] , 6 листопада 2018 року в Україні в м. Макіївка Донецької області внаслідок раку правої легені. В судове засідання учасники справи не зявилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. При цьому заявник вимоги поданої ним заяви підтримав (а.с.15,16). У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд ухвалює рішення без проведення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по справі, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника та заінтересованої особи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є чоловіком [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-НО №370632 від 20.08.1976 року (а.с.7). Відповідно до наданої суду копії свідоцтва про смерть, виданого Червоногвардійським відділом актів цивільного стану м. Макіївка під актовим записом про смерть 883 від 7 листопада 2018 року, [PERSON], [INFO] померла 6 листопада 2018 року в м. Макіївка Донецької області (а.с.8). Відповідно до довідки про смерть №608 [PERSON], [INFO] померла 6 листопада 2018 року, причина смерті - рак правої легені (а.с.10). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Згідно ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] 6 листопада 2018 року є встановленим.

Outcome: approved