Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та штрафних санкцій, в обґрунтування якої зазначено, що між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини на підставі договору № БЯ 0203 від 30 березня 2015 року, за умовами якого продавець зобов`язується надати клієнту косметичний набір, а клієнт зобов`язується прийняти цей комплекс згідно акту приймання-передачі та сплатити за нього визначену договором грошову суму (ціну). Представник позивача вказує, що згідно специфікації товару від 30 березня 2015 року відповідачем обрано та замовлено косметичний набір, що підтверджується підписом останньої. Виконання зобов`язань позивача перед відповідачем, як вказує представник позивача, відповідно до укладеного договору підтверджується актом приймання-передачі від 30 березня 2015 року. За умовами договору загальна вартість товару складала 33700 гривень, з яких при оплаті товару клієнт сплачує перший платіж у розмірі 6000 гривень, а залишок у розмірі 27700 гривень покупець сплачує продавцю рівними частинами не пізніше 30 числа кожного місяця, з остаточною датою погашення грошового зобов`язання 30 січня 2016 року. Представник позивача вказує, що станом на день звернення до суду борг відповідача становить 12 620 гривень, що мали бути сплачені не пізніше 30 січня 2016 року. Відповідач не вживає жодних дій щодо повернення боргу, у зв`язку з чим представник позивача просить стягнути на користь позивача з відповідача суму заборгованості у розмірі 12620 гривень, неустойку у розмірі 3447 гривень 50 копійок та судові витрати. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. На задоволенні позовних вимог наполягають. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Враховуючи неявку у судове засідання відповідача, з метою дотримання встановлених законодавством процесуальних строків розгляду судом справи суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Однією з підстав цивільних прав та обов`язків згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які вона посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач чи її представник повинні подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які вони посилаються як на підставу для задоволення їх вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. При цьому, до матеріалів позовної заяви, як на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, не надано жодного належного та допустимого доказу щодо предмету позовних вимог. Зокрема, у позовній заяві зазначено, що зобов`язання між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу № БЯ 0203 від 30 березня 2015 року на суму 33700 гривень (п. 5.1 Договору), проте до матеріалів позовної заяви додано договір купівлі-продажу КС 0506 від 17 червня 2015 року на суму 21700 гривень (п. 5.1 Договору) (а.с. 7). Також не відповідає зазначеному у позовній заяві Договору і перелік № 1 (специфікація) (а.с. 8) та акт приймання передачі товару (а.с. 9), а також додані товарні чеки (а.с. 12-14) та претензія (а.с. 15). Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві, без встановлення відповідних фактів. У своїй заяві позивач просив суд розглядати справу на підставі наявних матеріалів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості за договірними зобов`язаннями, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed