Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Заявник 24.01.2019 року звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, посилаючись на наступні обставини, що вона є внучкою [PERSON], [INFO], яка померла 27.06.2018 року в м.Стаханові Луганської області. \~ \~ \~ \~Новосанжарський районний відділ ДРАЦСу ГТУЮ у Полтавській області відмовив у реєстрації смерті [PERSON], роз'яснивши, що відсутні підстави державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразку відповідно до законодавства України. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України. Заявниця у судове засідання не з'явилася, у письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, просив розглянути справу в їх відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно\~зі ст. 315 ч. 1 п. 8 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1\~ст.317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявниця є внучкою [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження заявниці (а.с.9), дошлюбне прізвище якої є [PERSON] (а.с.10), та матір»ю якої є [PERSON], яка мала дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.7), та відповідно є дочкою [PERSON] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ВВ №059286 виданого 03.07.2018 року відділом запису актів цивільного стану Стаханівського міського управління юстиції, [PERSON], [INFO], уродженка с.Клюсівка, Новосанжарського району Полтавської області, гражданка України, померла 27.06.2018 року в м.Стаханов (а.с. 5) Листом від 22.01.2019 року № 50/16.18.-04-30 наданого Новосанжарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] та роз'яснено про неможливість реєстрації смерті на підставі документів, виданих на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки будь-які акти (рішення, документ), що видані незаконними органами на тимчасово окупованій території (в тому числі і у м.Стаханові) є недійсними та не створюють правових наслідків. ( а.с.11). Так, судом встановлено, що [PERSON] померла 27.06.2018 року у м.Стаханові Луганської області. При цьому, суд зазначає, що дане свідоцтво про смерть не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати вказане свідоцтво як доказ факту смерті бабці заявниці, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки збирання доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті 27 червня 2018 року [PERSON] у м.Стаханові Луганської області. На підставі викладеного,

Outcome: approved