Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулися [PERSON], [PERSON] з позовом до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права забудовника на незавершене будівництво в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла їхня мати [PERSON]. Позивачі є спадкоємцями першої черги за законом, інших спадкоємців за законом чи заповітом немає. Після смерті матері відкрилась спадщина на незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 89 % з господарськими будівлями, розташований, за адресою: [ADDRESS] Позивачі бажаючи реалізувати свої спадкові права звернулися до нотаріальної контори, однак їм відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю зареєстрованого права власності на спадкове майно. Вказані обставини змусили [PERSON] та [PERSON] звернутися до суду з даним позовом, просять визнати за ними в рівних частинах права забудовника у порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої [INFO], на незавершений будівництвом готовністю 89 % житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] Позивачі та їх представник у судове засідання не з'явилися, проте їхній представник надав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте на адресу суду надійшов лист Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, у якому вказано, що сільська рада не заперечує проти задоволення позову і просить розглядати справу без участі її представника. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданим виконавчим комітетом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а.с. 7). Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 30.01.1977, серії [NUMBER] від 20.11.1982, свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 29.10.1995, рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у справі про розірвання шлюбу № 148/279/15-ц від 27.02.2015, позивачі є доньками [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 9-11). На підставі договору купівлі-продажу від 22.05.1985, [PERSON] належав будинок у [ADDRESS] (а.с. 22). Відповідно до довідок № 1959 від 28.09.2016, № 1136 від 03.06.2016, виданих Кинашівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, згідно записів у погосподарських книгах № 19 і 30 за 1991-1995, 2016-2020 роки, житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] є власністю [PERSON], згідно довідки № 1960 від 28.09.2016, єдиними спадкоємцями [PERSON] є її доньки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19-21). Згідно довідки № 375 від 02.06.2016, виданої КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», за [PERSON] не зареєстровано право власності на нерухоме майно (а.с. 18). У відповідності до звіту про оцінку майна та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] зазначений будинок незавершений будівництвом та є готовим на 89 % (а.с. 13 - 16). Позивачі звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори, щоб оформити право на спадщину, однак постановою нотаріуса № 593/02-31 від 16.09.2016, їм відмовлено у видачі свідоцтва про праву на спадщину через те, що на спадковий незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 89 %, за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано право власності (а.с. 12). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України, визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно п. 8 ППВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008, встановлено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки входять до складу спадщини. Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, який не може підмінятися судовим рішенням. У відповідності до п. 3.2 Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, у судовому порядку за спадкоємцем можливо визнати майнове право забудовника, що входить до складу спадщини. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачами дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права на спадщину. Однак, своє право вони не взмозі реалізувати, у зв'язку з чим дане право підлягає захисту в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON] в заявлених ними межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідач по справі позов визнав і згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачами, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved