Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до страхової компанії «Юнівес», [PERSON] в якому просив: стягнути з страхової компанії «Юнівес» на його користь матеріальну шкоду у розмірі 35797 грн.; стягнути з [PERSON] на його користь матеріальну шкоду у розмірі 93583 грн.; стягнути з відповідачів судовий збір у рівних частинах. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 1 червня 2016 року, приблизно о 22 годині 20 хвилин, [PERSON] , рухаючись по вул. Миколаївська дорога, буд. 295 в м. Одеса, керуючи транспортним засобом марка «ВАЗ 21063», номерний знак [NUMBER] , при перестроюванні не надав дорогу автомобілю «Тойота Королла», державний номер [NUMBER] , що рухався по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, в результаті чого допустила зіткнення з ним, що призвело до пошкодження транспортних засобів, тобто здійснив дії, передбачені ст. 124 КУпАП України. Вина водія [PERSON] встановлена постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.08.2016 року. Транспортний засіб, яким керував [PERSON] , винний у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, застрахований в страховій компанії «Юнівес» згідно Полісу №АЕ/8414085. 22.08.2016 року позивач звернулась до страхової компанії з заявою про страхове відшкодування у відповідності до ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно висновку Звіту № 1086-07-16 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу складеного 24.06.2016 року вартість матеріального збитку на момент оцінки, завданої власнику «Тойота Королла», реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає - 143 583, 84 грн. Страховою компанією було сплачено матеріальну шкоду у розмірі 14 203,49 грн., отже, сума завданих збитків складає = 129 380,00 грн. На момент подачі позову відшкодування матеріальних збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в повному обсязі позивачу так і не було виплачено. дані обставни стали підставою звернення до суду. Представник позивача в судове засідання не прибув, до суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, судом здійснено всі можливі заходи відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України щодо повідомлення про дату, місце та час судового засідання, заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 червня 2016 року, приблизно о 22 годині 20 хвилин, [PERSON] , рухаючись по вул. Миколаївська дорога, буд. 295 в м. Одеса, керуючи транспортним засобом марка «ВАЗ 21063», номерний знак [NUMBER] , при перестроюванні не надав дорогу автомобілю «Тойота Королла», державний номер [NUMBER] , що рухався по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, в результаті чого допустила зіткнення з ним, що призвело до пошкодження транспортних засобів, тобто здійснив дії, передбачені ст. 124 КУпАП України. Вина водія [PERSON] встановлена постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.08.2016 року (а.с.28).. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. Транспортний засіб, яким керував [PERSON] , винний у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, застрахований в страховій компанії «Юнівес» згідно Полісу №АЕ/8414085 (а.с.29). Оскільки автомобіль [PERSON]. застрахований страховій компанії «Юнівес», 22.08.2016 року позивач звернулась до страхової компанії з заявою про страхове відшкодування у відповідності до ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.37). Згідно висновку Звіту № 1086-07-16 з визначення вартості матеріальних збитків колісного транспортного засобу складеного 24.06.2016 року вартість матеріального збитку на момент оцінки, завданої власнику «Тойота Королла», реєстраційний номер [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП, з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, складає - 143 583, 84 грн. (а.с.6-26). З яких - 14 203,49 грн. було відшкодовано страховою, що підтверджується випискою (а.с.31), отже, сума завданих збитків складає = 129 380,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Верховний суд України в ухвалі від 27.10.2010 року по справі № 6-30038св09, посилається на вищезазначені статті ЦК України, а також на п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 27,03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), згідно якого шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що за обставинами вказаної ДТП, яка сталась 21.06.2016 року, не доведено, що ця ДТП сталась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а отже відповідати за завдану внаслідок ДТП шкоду, має особа, яка заподіяла шкоду, а саме, відповідач, як водій автомобіля «Тойота Королла», реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Положення статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі. У відповідності до п.3 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до п 36.2. ст. 36 Закону України № 1961-IV, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обгрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відповідно до п.34.2 ст. 34 Закону України № 1961-IV, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до п.34.3 ст. 34 Закону України № 1961-IV, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто суму судового збору, яка складає 1293,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved