Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Заочним рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 19 березня 2014 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу по договору займу від 13 березня 2012 року - 56 980 грн., інфляційні нарахування - 284 грн. 90 коп., три проценти річних за весь період прострочення заборгованості - 154 грн. 18 коп. та судові витрати - 580 грн., а всього 57 999 грн. 08 коп.; у задоволенні іншої частин позовних вимог відмовлено. Ухвалою Калінінського районного суду м. Донецька від 15 квітня 2014 року заяву представника відповідача про скасування заочного рішення залишено без задоволення. Зазначене заочне рішення оскаржив відповідач, в інтересах якого діяв представник за договором, в апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки воно не відповідає нормам матеріального права, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що 31 березня 2014 року у день отримання копії заочного рішення відповідачем була подана заява про перегляд заочного рішення, з яким він не погодився з огляду на неотримання від позивача грошових коштів, що, зокрема, підтверджується відсутністю його підпису на тому документі, який суд першої інстанції визнав належним та достатнім доказом для висновку про існування між сторонами договору позики. Однак, на думку апелянта суд не скасував своє рішення, незважаючи на поважність причин неявки відповідача у судове засідання, на якому було прийнято оскаржуване рішення (відповідач у той період перебував у відпустці), а також незважаючи на те, що відповідач не отримував позовної заяви та документів, доданих до неї, а представник ознайомився з матеріалами справи та отримав копію заочного рішення лише 31 березня 2014 року та незважаючи на те, що відповідач вказував на неналежність доказів у справі, а саме те, що єдиним доказом є ксерокопія розписки, яка не підписана відповідачем. Зазначає, оскільки справу не було переглянуто судом першої інстанції, то відповідач фактично був позбавлений можливості подавати заперечення та реалізувати своє право на доступ до правосуддя. Також апелянт зазначає, що під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення не було враховано, що позивач та відповідач перебували у трудових відносинах і саме у межах цих відносин, а саме, обіцянки відповідача - директора підприємства ТОВ «Техносоюз», де працював позивач, платити премію позивачу, яка фактично не виплачувалась через фінансовий стан підприємства, і утворився відповідний борг, а, отже, відносини між сторонами не обумовлювались позиковими зобов'язаннями, що передбачають передачу грошей. Також, представник апелянта в скарзі вказує, що позивач не надав доказів того, що ці гроші були взяті ним у батьків, а договір дарування такої суми мав бути нотаріально посвідчений. Представник відповідача в судовому зсіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити, рішення суду залишити без змін. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, рішення суду скасувати в частині стягнення судового збору з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в апеляційному порядку не оскаржена, тому рішення суду в цій частини не перевіряється. Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, або порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За вимогами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки вникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавств, а також із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 56 980,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 13 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою [PERSON] від 13 березня 2013 року (а.с. 4). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. 526, 545,626 ч. 2, 631,1047, 1049, 1050 ЦК України та того, що оскільки розписка від 13 березня 2013 року на час розгляду справи судом знаходиться у позивача, це свідчить про невиконання відповідачем боргового зобов'язання із сплатою інфляційних та 3 % відсотків. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що таке право не передбачено спеціальним законодавством, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами. З зазначеними висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вищенаведеним нормам матеріального права. Доводи апеляційної скарги що відсутність підпису у розписці свідчить про не отримання від позивача грошових коштів, апеляційний суд приймає критично, оскільки з тексту розписки вбачається: «Я [PERSON] позичив у [PERSON] 56 980 (п'ятдесят шість тисяч дев'ятсот вісімдесят) грн. Зобов'язуюсь повернути протягом 9 (дев'яти) місяців). 13 березня 2013 року». Текстом розписки підтверджено отримання від позивача грошових коштів у зазначеному розміру, із зазначенням дати отримання та терміну позики, тобто відсутність підпису не свідчить про неотримання грошових коштів від позивача. До того, з пояснень представника відповідача судом апеляційної інстанції встановлено, що особисто відповідач писав таку розписку. Доводи апеляційної скарги щодо посилання суду першої інстанції на ксерокопію спірної розписки, апеляційний суд приймає критично, оскільки представником позивача суду апеляційної інстанції надано оригінал розписки, яка долучена до матеріалів справи (а.с. 65) Доводи апеляційної скарги щодо не скасування судом першої інстанції заочного рішення за заявою відповідача про перегляд заочного рішення, апеляційний суд приймає критично, оскільки залишення заяви про перегляд заочного рішення відповідно до ч. 3, 4 ст. 231 ЦПК України не порушує право відповідача на доступ до правосуддя та захист його права, навпаки, надає можливість оскарження зазначеного рішення в загальному порядку. Доводи апеляційної скарги щодо перебування сторін у трудових відносинах та утворення боргу в зв'язку із невиплатою премії відповідачу, апеляційний суд приймає критично на підставі ст. 10, 60 ЦПК України, оскільки суду не доведено утворення спірного боргу в зв'язку із невиплатою премії відповідачу. Наданий суду графік щорічних відпусток співробітників ТОВ «Техносоюз» на 2014 рік не підтверджує нарахування та невиплату відповідачу премії, як і не підтверджує складання розписки саме у зв'язку із цими відносинами, зазначені в апеляційній скарзі, такі факти не вбачаються та не підтверджуються текстом розписки від 13 березня 2013 року. Доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем доказів отримання грошових коштів у батька для передачі відповідачу, апеляційний суд приймає критично, оскільки такі доводи на правові висновки суду не впливають та за діючим законодавством по справах цієї категорії не передбачено перевірення або доказування позивачем джерела доходів. Постановляючи рішення суду про часткове задоволення позову та вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 580 грн., суд першої інстанції керувався ст. 88 ЦПК України. З зазначеним вирішенням питання щодо стягнення судового збору з відповідача не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1,2 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються зокрема інваліди I та II груп. Як вбачається з матеріалів справи при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 580 грн. (а.с. 1). Представником відповідача при поданні заяви про скасування заочного рішення надана копія посвідчення [NUMBER] на ім'я [PERSON] з якого вбачається, що відповідач є інвалідом ІІ групи з дитинства та з 2012 року безстроково (а.с. 38). З вищенаведеного, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 580 грн. є помилковим та таким, що суперечить вимогам п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» оскільки позивач є інвалідом ІІ групи та звільнений від сплати зазначеним законом. При таких обставинах заочне рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача судових витрат, які складаються з судового збору, з відмовою у стягненні з відповідача судових витрат у розмірі 580 грн. на відшкодування сплаченого судового збору. В інший частині рішення слід залишити без змін.

Outcome: partial