Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Житомирська міська рада звернулась до суду із даним позовом, в якому зазначила, що в ході проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради була здійснена позапланова перевірка за адресою [ADDRESS] із 06.11.2018 по 19.11.2018 року, за результатами якої був складений акт перевірки дотримання вимог у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 19.11.2018 року №159. При виході на місце було встановлено, що на власній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] зведено гараж орієнтованою висотою 2.4 м. та шириною 3 м. Гараж перекриває тротуар на 1,0м. Із наданого донькою власника технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий буд [ADDRESS] наявний штамп про самовільне будівництво гаражу літера «В» від 24.12.1999 року. За змістом позову, на адресу міської ради неодноразово надходили звернення від жителів міста, в тому числі і звернення батьківської громади Житомирської загальноосвітньої школи І-ІП ступенів № 7 стосовно розміщення капітального гаражу на тротуарі. Зазначений гараж обмежує прохід пішоходів по тротуару, чим створює небезпечну ситуацію та перешкоду для руху громадян, особливо в негоду та зимовий час. Вказаним самочинним будівництвом порушуються інтереси мешканців міста Житомира, а Житомирська міська рада відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» наділена правами представляти інтереси територіальної громади. Окрім того, оскільки вказана самочинна будівля збудована із порушенням норм містобудівного законодавства, в ній утворилась тріщина та це становить небезпеку для оточуючих з огляду на те. що гараж може зруйнуватись будь-якої миті та завдати шкоди життю і здоров`ю жителів міста. З огляду на викладене у позовній заяві міська рада просить суд зобов`язати [PERSON] за власний рахунок знести самочинно збудований об`єкт, а саме - гараж за адресою: [ADDRESS] та стягнути із відповідача судові витрати. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 24.07.2019 відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Полонця С.М. від 07.08.2019 цивільну справу передано на розгляд до Житомирського районного суду Житомирської області та на підставі ухвали судді Житомирського районного суду Житомирської області Зубчук І.В. від 02.09.2019 справу передано за підсудністю на розгляд до Богунського районного суду м. Житомира. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20.09.2019 цивільну справу за позовом Житомирської міської ради до [PERSON] про знесення самочинного будівництва прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника [PERSON] - адвоката АБ «Приходько та партнери» Приходька А.А. надійшов відзив на позовну заяву. Представник вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначає. що відповідачем надано неправильну оцінку статусу нерухомого майна (гаража), котрий є приналежністю головної речі - будинку. До того ж гараж побудований до 05.08.1992, а саме у 1986 році. За словами представника відповідача, гараж не має жодної із наведених у статті 376 ЦК України ознак, що свідчать про належність об`єкта нерухомого майна до самочинного будівництва. Звертав увагу, що вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до цієї дати не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків та господарських споруд до нього в експлуатацію при оформленні права власності. Також звертав увагу на відсутність припису відповідачу щодо знесення самовільного будівництва, складений акт перевірки не виявив допущених [PERSON] порушень будівельних норм та позивачем не доведено порушень прав інших осіб, оскільки гараж збудований на власній земельній ділянці. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 17.10.2019 у справі №295/11016/19 задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експерту Горкуші М.Д. У зв`язку із надходженням до суду висновку експерта ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20.02.2020 поновлено провадження у цивільній справі. 17.12.2019 на адресу суду надійшла заява представника [PERSON] про розподіл судових витрат, у якій представник просив здійснити розподіл судових витрат з урахуванням документально підтверджених втрат на професійну правничу допомогу та стягнути з позивача на користь [PERSON] відповідні витрати у розмірі 15 000 грн. На зазначену у попередньому абзаці заяву від представника позивача 14.04.2020 надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Житомирська міська рада не погодилась з розрахунком витрат на правничу допомогу та у зв`язку із недоведеністю представником протилежної сторони розміру судових витрат просила відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат. У той же день, 14.04.2020, до суду надійшли додаткові пояснення представника [PERSON] з урахуванням висновку експерта, у яких представник відповідача зазначив, що гараж належить на праві приватної власності [PERSON] , позивачем не наведено жодних аргументів порушень своїх прав та прав третіх осіб. В судовому засіданні представник Житомирської міської ради Мотрук О.О. підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Додала, що міськрада зверталась до [PERSON] у 2015, 2018 роках із проханням перенести гараж з тротуару, яке не було задоволено. Вважає, що за відповідачем не зареєстровано право власності на гараж, оскільки у такому випадку за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» гаражу при проведенні державної реєстрації права власності на ньогоповинен був бути присвоєний індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна. Зазначене підтверджується відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію пава власності, що був наданий стороною відповідача, та за змістом якого гараж згадується лише в описі об`єкта нерухомого майна. Крім того звернула увагу, що судовий експерт у своєму висновку послалась на не дотримання при будівництві гаражу діючих на час будівництва СНиПів та на запитання суду представник міськради відповіла, що припис відповідачу не видавався. Відповідач та/або її представник в судове засідання не з`явились, у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі [PERSON] та її представника, у задоволенні позову просять відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши й дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 30/100 частин жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на частину будинку виникло у відповідача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Симон Є.Ю. 16.02.2000 року. 07.03.2008 року [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0267 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Судом також встановлено, що управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради була здійснена позапланова перевірка з питань дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті за адресою: [ADDRESS] , за результатами проведення якої був складний акт. Зі змісту розділу VI акту «Опис виявлених порушень» №159 слідує, що при виході на місце було встановлено, що на власній земельній ділянці зведено гараж орієнтовною висотою 2.4 метри та шириною 3 метри. Гараж перекриває тротуар на 1,0 м. Із наявних у матеріалах справи документів вбачається, що гараж за адресою: [ADDRESS] був збудований у 1986 році на земельній ділянці, право власності на яку у 2008 році набула відповідач, цільове призначення ділянки: «Для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». Розташування гаражу на земельній ділянці відповідача визнається сторонами у справі та не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 зроблено висновок, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Об`єкти самочинного будівництва - це вид нерухомого майна, з притаманними йому фізичними ознаками, але з особливим правовим режимом. Об`єкти самочинного будівництва, з урахуванням того, що вони є проміжним результатом будівельної діяльності та мають тимчасовий характер, є об`єктами цивільних прав: або у вигляді речей, тобто будівельних матеріалів, або у вигляді повноцінного об`єкта нерухомого майна в разі набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва. Таким чином, спір за позовом про зобов`язання знесення самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права і його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів. Така правова позиція висловлена як у постановах Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №21-1959а16, від 27 вересня 2017 року у справі №6-718цс17, так і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №520/15749/14-ц. Висновок про необхідність розгляду справи за позовом районної адміністрації до фізичної особи про зобов`язання за власні кошти демонтувати самовільно влаштований металевий каркас у порядку цивільного судочинства зробила Велика Палата Верховного Суду і в постанові від 01 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З наявного у матеріалах справи висновку судового експерта Горкуші М.Д. №896/01.20, складеного 14.02.2020 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, вбачається, що виконані роботи із будівництва гаража не відповідають діючим на момент його побудови (1986 рік) СНиП ІІ-60-75 «Планировка и застройка городов, поселков и сельских населенных пунктов» та СНиП ІІІ-3-81 «Часть III. Правила производства и приемки работ. Глава 3. Приемка в эксплуатацию законченных строительством объектов. Основные положения», натомість існує технічна можливість здійснити перебудову гаражу відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва та регулювання містобудування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що вимоги позову про зобов`язання [PERSON] за власний рахунок знести самочинно збудований гараж не підлягають задоволенню, оскільки позивач просив вжити крайніх заходів по усуненню порушень прав територіальної громади, інтереси якої він представляє. Зі складеного судовим експертом висновку вбачається можливість проведення перебудови гаражу, в той час як у матеріалах справи відсутні докази відмови [PERSON] від її проведення. Суд критично оцінює доданий до позовної заяви представником міської ради лист Управління державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради від 28.11.2018 №3.3/1613/18, у якому містилась пропозиція провести перебудову гаражу шляхом звільнення тротуару, оскільки позивачем не надано доказів одержання такого листа безпосередньо відповідачем. При цьому Житомирська міська рада в межах наданих їй законами повноважень відповідного контролю не здійснювала, рішень, обов`язкових для виконання, не приймала, приписів про усунення порушень не видавала Окремо судом звернуто увагу на ту обставину, що положення ч. 7 ст. 376 ЦК України передбачають зобов`язання за рішенням суду знести самочинне збудоване нерухоме майно за власний кошт виключно особу, яка здійснила таке будівництво. При цьому в матеріалах справи взагалі відсутні докази того, що таке будівництво здійснила [PERSON] , яка набула права власності на частину будинку тільки у 2000 році, в той час як гараж був побудований до 2000-ного року. Особа, яка збудувала гараж, невідома і позивачу, про що вказує його представник в судовому засіданні. Про те, хто здійснив забудову гаража, не зазначає і відповідач. Відтак, на переконання суду, задоволення позовних вимог суперечитиме вимогам ч. 7 ст. 376 ЦК України і однозначно порушуватиме права відповідача, а тому у задоволенні позову Житомирської міської ради слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. У ЦПК України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України). Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У зв`язку із тим, що розгляд справи був призначений за правилами спрощеного позовного провадження, що не передбачає проведення судових дебатів, у матеріалах справи відсутні докази сплати [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. (чеки, квитанції, рахунки тощо), стороною відповідача не зроблено заяву про подання таких доказів до виходу суду до нарадчої кімнати або протягом п`яти днів після ухвалення рішення, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви представника відповідача про розподіл судових витрат. Суд не знаходить підстав для залишення заяви про розподіл судових витрат без розгляду, оскільки положення ч. 8 ст. 141 ЦПК України допускають залишення без розгляду виключно заяви про подання доказів до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, натомість подібного змісту заява у матеріалах справи №295/11016/19 відсутня. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed