Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

До суду з зазначеним позовом звернувся позивач, свої вимоги мотивує тим, що в листопаді 2013 року він влаштувався на роботу до відповідача в якості водія- експедитора на умовах відрядної форми оплати праці. 26.01.2014 року його було відправлено в відрядження. Під час відрядження він доставляв вантажі в закордонні країни- Нідерланди, Німеччину, РФ. Всього позивач перебував у рейсі 38 діб, враховуючи час в дорозі, розвантаження, очікування попутного рейсу, завантаження. За виконання зазначеної роботи відповідач мав сплатити позивачу еквівалент 4000 доларів США. Після повернення, керівництво відповідача пред'явило [PERSON] претензію про перевитрати паливно-мастильних матеріалів на суму 32000 грн., та його було звільнено з роботи у зв'язку із втратою довіри за п.2 ст.41 КЗпП України. Крім того після звільнення позивачу не було повернуто трудову книжку та не проведений розрахунок відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] заявлений позов підтримали в повному обсязі, просять суд зобов'язати відповідача змінити формулювання звільнення [PERSON], зобов'язавши Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» звільнити його з роботи за ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП України, внести ці відомості у його трудову книжку та зобов'язати видати її позивачу, а також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» заборгованість по виплаті заробітної плати станом на 09.04.2014 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.04.2014 року та заподіяну моральну шкоду в сумі 10000 грн.. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» Яковенко П.В. заперечив проти заявленого позову. Свої заперечення мотивує тим, що позивач був прийнятий на роботу на підставі наказу №295-оп від 21.11.2013 року на посаду водія автотранспортних засобів автоколони №4 з виконанням обов'язків експедитора транспортного з повною матеріальною відповідальністю. Після повернення позивача з рейсу, було створено інвентаризаційну комісію, так як у позивача було виявлено перевитрати пального. За результатами роботи комісії [PERSON], був звільнений з посади водія автотранспортних засобів автоколони № 4 з виконанням обов'язків експедитора 9 квітня 2014 року, у зв'язку із втратою довіри, згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підставою для звільнення були: доповідна записка начальника колони № 4, від 18.03.2014р.; пояснювальна записка [PERSON], від18.03.2014 року; інвентаризаційний опис №1 від 09.04.2014р.; інвентаризаційний опис №2 від 09.04.2014року. Вважає, що позивача було звільнено на законних підставах та відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи суд вважає заявлений позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик», на підставі наказу №295-оп від 21.11.2013 року на посаду водія автотранспортних засобів автоколони №4 з виконанням обов'язків експедитора транспортного з повною матеріальною відповідальністю. 26.01.2014 року позивача [PERSON] було відправлено в відрядження. Під час відрядження він доставляв вантажі в закордонні країни- Нідерланди, Німеччину, РФ. Всього позивач перебував у рейсі 38 діб, враховуючи час в дорозі, розвантаження, очікування попутного рейсу, завантаження. Після повернення [PERSON] з відрядження та його зауваження про невідповідність показань тахографа та фактичних показників спідометра, керівництвом відповідача було створено комісію яка після проведеної інвентаризації начебто виявила нестачу перевитрату дизельного палива, після чого [PERSON], був звільнений наказом №118-оп від 09.04.2014 року з посади водія автотранспортних засобів автоколони №4 з виконанням обов'язків експедитора у зв'язку із втратою довіри, згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України. Разом з тим, пояснюючи свою позицію представник відповідача пояснив, що претензій до роботи позивача в якості експедитора у керівництва відповідача не виникало, так як весь вантаж, який передавався позивачу для експедиції було доставлено вчасно та без пошкодження, недовіра до позивача виникла лише через перевитрату паливно-мастильних матеріалів. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить працівник до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. З урахуванням наведеного договір про повну матеріальну відповідальність з водієм, робота якого згідно з посадовою інструкцією не пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, і така посада не внесена до Переліку таких посад і робіт, затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, не має юридичної сили та не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди. Тобто на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно із чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України додатковими підставами розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов є винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Звільняти водія за п.2 ст. 41 КЗпП не має підстав. Водій безпосередньо не обслуговує грошові або товарні цінності ( в даному випадку паливо не є товаром) і з ним, як зазначено вище, не укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Через втрату довір'я можуть бути звільнені як працівники, які уклали договори про повну матеріальну відповідальність і обслуговують безпосередньо матеріальні цінності, так і працівники, які не укладали зазначених договорів, а згідно з функціональними обов'язками виконують таку роботу. Винними діями, що дають підстави для втрати довір'я до працівника, вважаються, зокрема: отримання оплати за послуги без оформлення відповідних документів; продаж товарів безпосередньо зі складу підсобних приміщень; обмірювання, обваження, обрахування; приховування товарів від покупця; порушення правил торгівлі спиртними напоями або видачі наркотичних засобів. Після того як представники відповідача приїздили до позивача з погрозами та вимогами відшкодувати заподіяні збитки він двічі 08.04.2014 року та 22.04.2014 року звертався з заявами на ім'я генерального директора відповідача про звільнення та проханням надіслати йому трудову книжку. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача, про те, що трудова книжка позивачу не була своєчасно направлена, оскільки він не зазначив адреси на яку йому необхідно її направити. Так як виправдуючи поведінку відповідача, представник відповідача, посилається на лист № 308 від 23.04.2014 року начебто направлений відповідачем позивачу, в якому зазначена адреса позивача. Тобто адреса позивача була відповідачу достеменно відома. Проте на його прохання трудову книжку на дану адресу позивачу не направили. Разом з тим посилаючись на зазначений лист як на доказ, представник відповідача не надав суду жодних доказів того, що даний лист позивачу направлявся та був ним отриманий. Таким чином в судовому засіданні доведено, що позивач не отримав своєчасно трудову книжку саме з вини відповідача. В судовому засіданні представник відповідача Яковенко П.В. визнав факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем. Також представник відповідача посилається на лист № 308 від 23.04.2014 року як на доказ того, що позивачу було запропоновано з'явитись за розрахунком в зручний для нього час. До даних доводів суд ставиться критично, оскільки по-перше, як вже було зазначено, представник відпрвідача не надав суду жодних доказів того, що даний лист позивачу направлявся та був ним отриманий, а крім того, в судовому засіданні представник відповідача пояснив суду, що на ім'я позивача було відкрито два карткових рахунки, один мультивалютний для розрахунків під час міжнародних відряджень, а інший зарплатний, на який перераховувалась заробітна плата. Проте представник відповідача не пояснив, що перешкоджало відповідачу провести розрахунок з позивачем в день його звільнення, шляхом перерахування коштів на зарплатний рахунок. За таких обставин суд вважає, що відповідач незаконно не провів розрахунок з позивачем в день його звільнення, хоча і мав для цього всі можливості, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законною та обґрунтованою. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд приймає до уваги , що внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] залишився без роботи і джерел для існування. Крім того неправомірні дії відповідача з невиплати заробітної плати та несвоєчасного повернення трудової книжки привели до того, що позивач мусить витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, несе додаткові витрати. Таким чином суд вважає, що заявлена вимога також підлягає до задоволення. Встановлене судом підтверджуєтеся: - Копією наказу №295-оп від 21.11.2013 року, - Копією наказу №118-оп від 09.04.2014 року, - Копією листа № 308 від 23.04.2014 року, - Копіями листів від 08.04.2014 року та від 22.04.2014 року , - Довідкою №54 від 19.06.2014 про середній заробіток [PERSON], та заборгованість підприємства. Іншими матеріалами справи Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved