Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

До суду у вересні 2015 року звернулась позивач по справі [PERSON] , уточнивши у серпні 2016 року заявлені позовні вимоги просила суд визнати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач у позові зазначила , що їй на праві приватної власності має квартиру [ADDRESS] , разом з нею у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] , 2010 року , яка є онукою позивача.. Однак , приблизно три роки тому [PERSON], яка є матір'ю відповідача виїхала з квартири в зв'язку з тим , що розірвала шлюб з сином позивача та почали жити окремо, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду та просить суд позов задовольнити , оскільки у зв'язку з тим , що онука до даного часу зареєстрована як проживаюча у квартирі позивач вимушена сплачувати комунальні послуги і за неї. Позивач у судове засідання призначена на 02 грудня 2016 року не з'явився через канцелярію суду подала заяву в якій заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Третя особа - ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився , причини неявки суду не повідомив . Третя особа - служби у справах дітей Саксаганської районної в м.Кривому Розі ради до суду не з'явились , свого уповноваженого представника до суду не направили , через канцелярію суду на виконання ухвали від 28 жовтня 2016 року було направлено акт обстеження жилого-побутових умов [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , з якого вбачається , що за вказаною адресою неповнолітня не проживає і її місце проживання достовірно не відоме , окрім цього подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності . Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Металургіної районної у місті Кривому Розі ради Козачук Л.В. в судове засідання не з'явилась , через канцелярію суду подали заяву в якій зазначила , що позовні вимоги не підтримує, оскільки фактичне місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] не встановлено. Так як відповідач по справі належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, суд на місці ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.224 ЦПК України, оскільки проти цього не заперечував позивач. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України). Частиною 1 статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина 1 статті 60 ЦПК України). Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 23.04.1999 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В. та зареєстровано в реєстрі № 2-1071 . ( а.с.11) З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 травня 2010 року вбачається , що [INFO] народилась [PERSON] , про що Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 485 . Батьками дитини згідно свідоцтва про народження є: батько - [PERSON] та мати - [PERSON] (а.с.8) Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано . (а.с.6) З копії довідки №1601 від 17.01.2014 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (власник особового рахунку) , [PERSON], 1988 року та [PERSON] , 2010 року . Актом, складеним жителями будинку [ADDRESS] від 09 вересня 2015 року підтверджено ту обставину, що [PERSON] з 05 серпня 2011 року не проживають за адресою : [ADDRESS]. (а.с.12) Згідно вимог ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Актом обстеження житлово-побутових умов від 17 листопада 2016 року встановлено, що за адресою реєстрації [PERSON] [ADDRESS] , неповнолітня [PERSON], [INFO] за вказаною адресою не проживає. Зі слів сусідів вона проживає разом зі своєю бабусею в [ADDRESS] , а її мати перебуває на заробітках . Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем та третьою особою, на даний час позивач володіє та користується квартирою, несе витрати по її утриманню. Відповідач та дитина тривалий час не проживають в квартирі. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК Україниу разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з відповідними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). За приписами ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що відсутні договірні відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо квартири; квартира перебуває у володінні власника; з боку третьої особи протиправними діями вчиняються перешкоди щодо нормального користування чи розпорядження власником своїм майном. Припинення права власності особи на будинок припиняє його право на користування цим будинком. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач не мешкає у спірній квартирі, що належить позивачу , її речей за зазначеною адресою не має. Доказів зворотного відповідач суду не надав. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] такою , що втратила право користування житловим приміщенням є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно з частинами 1,2,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Законудержава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно статті 18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. дитини. Згідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає обставин, які б порушували прав малолітньої дитини у зв'язку із задоволенням пред'явлених позивачами вимог. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Проте, позивачі не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розгляду цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved