Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах Служби Безпеки України щодо визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування - [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області його виконавчого комітету та сесії № 5 від 27.12.2000 р.; № 7 від 26.07.2001 р.; № 2-7 від 25.11.2001 р.; № 149-13-ХХІV від 25.03.2004 р.; № 430-22-V від 27.05.2008 р.; № 615-42-V від 18.02.2010 р., щодо відчуження земель площею 2 га, що перебували у постійному користуванні Служби Безпеки України, в особі відповідного підсобного господарства, та визнання недійсними відповідних державних актів, у відповідності до вимог позову, що були фактично видані за рахунок земель СБ України первісним власникам спірних земельних ділянок - відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та іншим відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Фон Хайдену, що їх отримали внаслідок їх відчуження. Позивач стверджує, що вилучення земель Служби Безпеки України відбулося всупереч вимог відповідного чинного законодавства. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2013 р. позов задоволено частково, а саме: визнано недійсними та скасовано рішення виконавчого комітету та сесії [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області від 27.12.2000 р. №5, від 26.07.2001 р. №7, від 25.11.2001 р. №2-7, від 25.03.2004 р. №149-13-ХХІV, від 27.05.2008 р. № 430-22-V, від 18.02.2010 р. №615-42-V, а також визнано недійсними та скасовано державні акти на право приватної власності на землю для ведення особистого підсобного господарства в с. Мархалівка Васильківського району Київської області, виданих на імя відповідачів, при цьому в решті позовних вимог було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.05.2014 р. вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними та скасування рішення [PERSON] сільської ради від 25.03.2004 р. №№149-13-ХХІV, державних актів на право приватної власності на землю, виданих на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], в тому числі і з відміткою про перехід права власності до [PERSON] Фон Хайдена за договорами купівлі-продажу, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014 р., рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.12.2013 р. та рішення апеляційного суду Київської області від 26.05.2014 р. скасовано, оскільки суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо того, що позовні вимоги про витребування земельних ділянок на користь держави в порядку ст. ст. 387-388 ЦК України є зайвими, а тому справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20.02.2015 р. позов задоволено частково, а саме: визнано недійсними та скасовано рішення виконавчого комітету та сесії [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області №5 від 27.12.2000 р., №7 від 26.07.2001 р., №2-7 від 25.11.2001 р., №149-13-ХХІV від 25.03.2004 р., № 430-22-V від 27.05.2008 р., №615-42-V від 18.02.2010 р., а також визнано недійсними та скасовано державні акти на право приватної власності на землю для ведення особистого підсобного господарства в с. Мархалівка Васильківського району Київської області, виданих на імя відповідачів, та витребувано на користь Служби безпеки України з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] Фон Хайдена спірні земельні ділянки, що розташовані в с. Мархалівка Васильківського району Київської області. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.05.2015 р. вищевказане рішення Васильківського міськрайонного суду від 20.02.2015 р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20.02.2015 р. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27.05.2015 р. скасовано, оскільки суд не надав належної оцінки запереченням відповідача [PERSON], постанові Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 20.04.2010 р. та не встановив, коли саме позивач міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні представник прокуратури та Служби Безпеки України (надалі - СБУ) вимоги позову підтримали в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. До суду подав заяву про слухання справи за його відсутності, позов визнає. Представники відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та \~[PERSON] Фон Хайдена в судовому засіданні позов не визнали та просили застосувати строки позовної давності. Інші відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] 08.07.2015 р. помер, дані правовідносини правонаступництва не допускають. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та співставивши їх з нормами чинного законодавства, дійшов до наступних висновків. [PERSON] до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, право постійного користування Служби безпеки України на спірні земельні ділянки загальною площею 85,6 га для ведення підсобного господарства посвідчується державним актом серії КВ-32, виданим на підставі рішення Іванковичівської сільської ради від 04.03.1995 р. На підставі рішення 4-ї сесії 22 скликання Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області народних депутатів від 04.03.1995 р. підсобному господарству Служби безпеки України видано державний акт на право постійного користування землею серії КВ-32, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 3. В подальшому, на підставі листа начальника Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України [PERSON] від 26.09.2000 р. № 19/7-1400 про надання згоди на вилучення земельної ділянки площею 2 га до земель запасу [PERSON] сільської ради, рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області № 5 від 27.12.2000 р. вилучено земельну ділянку площею 2 га із землекористування [PERSON] підсобного господарства Служби безпеки України до земель запасу [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області під сінокіс. Рішенням виконкому [PERSON] сільської ради «Про надання земельних ділянок в постійне користування» № 7 від 26.07.2001 р. затверджено проект відведення земельних ділянок та надано в постійне користування для ведення особистого підсобного господарства в с. Мархалівка громадянам України, згідно додатку №1, земельні ділянки площею 2,001 га сінокосів за рахунок земель запасу сільської ради, а саме: [PERSON] земельну ділянку площею 0,333 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0,333 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0,333 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0,334 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0,334 га, [PERSON] земельну ділянку площею 0,334 га. За результатами розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення № 6 від 25.11.2001 р. про передачу безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходяться у с. Мархалівка. За результатами розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення № 2 від 25.11.2001 р. про передачу безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,333 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходяться у с. Мархалівка. За результатами розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення № 5 від 25.11.2001 р. про передачу безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,333 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходяться у с. Мархалівка. За результатами розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення № 7 від 25.11.2001 р. про передачу безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,334 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходяться у с. Мархалівка. За результатами розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення № 4 від 25.11.2001 р. про передачу безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,334 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходяться у с. Мархалівка. За результатами розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради прийнято рішення № 3 від 25.11.2001 р. про передачу безкоштовно у приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,334 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходяться у с. Мархалівка. На підставі вказаних рішень виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 6, № 2, № 5, № 7, № 4, № 3, вищевказаним громадянам видано державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, із них: -[PERSON] 14.12.2001 р. отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 107913-32154, площею 0,334 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 880; \~ - [PERSON] 14.12.2001 р. отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 107911-32153, площею 0,334 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 881; \~ - [PERSON] 14.12.2001 р. отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 107910-32152, площею 0,334 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 882; \~ - [PERSON] 14.12.2001 р. отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 107912-32150, площею 0,333 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 884; \~ - [PERSON] 14.12.2001 р. отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 107909-32151, площею 0,334 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 883; \~ - [PERSON] 14.12.2001 р. отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-КВ № 107914-32149, площею 0,333 га, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 885. В подальшому співвідповідач [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15.06.2004 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1258; [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15.06.2004 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області \~[PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1246; [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15.06.2004 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області \~[PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1238. На підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 15.06.2004 р. \~№ 1238, № 1246, № 1258, [PERSON] 02.07.04 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,0000 га, з кадастровими номерами 3221485501:01:011:0044, 3221485501:01:011:0043, 3221485501:01:011:0037, для ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 884, 880, 885. Так само, [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15.06.2004 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області \~[PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1242; [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором дарування, який посвідчений 23.03.2002 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області \~[PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 423. На підставі договору дарування земельної ділянки від 23.03.2002 р. № 423, [PERSON] 03.06.2004 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,334 га, з кадастровими номерами 3221485501:01:011:0039 для ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 881. У свою чергу, [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15.06.2004 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області \~[PERSON] та зареєстровано в реєстрі за \~№ 1254. [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором дарування, який посвідчений 23.03.2002 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 426. На підставі договору дарування земельної ділянки від 23.03.2002 р. № 426, [PERSON] 03.06.2004 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,334 га, з кадастровими номерами 3221485501:01:011:0037 для ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 883. У свою чергу, [PERSON] відчужив належну йому земельну ділянку [PERSON] за договором купівлі-продажу, який посвідчений 15.06.2004 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області \~[PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1252. На підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 15.06.2004 р. № 1250, № 1242, № 1254 [PERSON] 2.07.2004 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,0020 га, з кадастровими номерами 3221485501:01:011:0041, 3221485501:01:011:0042, 3221485501:01:011:0039 для ведення особистого селянського господарства на території [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 883,882,881. Крім того, рішенням сесії [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області «Про приватизацію земельної ділянки» від 25.03.2004 р. № 149-13-ХХІV передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,24 га в с. Мархалівка для ведення особистого селянського господарства та 08.11.2004 р. видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії № КВ 062539 з кадастровим номером 3221485501:01:011:0055, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1896, без припинення права постійного користування чи вилучення земельної ділянки у Служби безпеки України, право користування на яку посвідчується державним актом серії КВ-32, виданим на підставі рішення Іванковичівської сільської ради від 04.03.1995 р. У подальшому, рішеннями сесії [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області від 27.05.2008 р. № 430-22-V надано дозволи [PERSON] на розробку проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок із ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площами 0,2449 га, 1,0020 га, 1,00 га, які розташовані в с. Мархалівка Васильківського району Київської області. Пунктом 1 рішення сесії [PERSON] сільської ради від 18.02.2010 р. № 615-42-V анульовано державні акти серії КВ № 110532-40054 від 02.07.2004 р.[ADDRESS] від 02.07.2004 р., КВ № 062539-43213 від 08.11.2004 р. на право власності на земельні ділянки надані для ведення особистого селянського господарства, видані на ім'я [PERSON]. Пунктом 2 вищевказаного рішення ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється із ведення ОСГ на будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] в с. Мархалівка Васильківського району Київської області та передано у власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,2449 га, 0,3340 га, 0,3340 га, 0,3340 га, 0,3330 га, 0,3340 га, 0,3330 га ріллі для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд за рахунок власних приватизованих земельних ділянок в с.Мархалівка. На підставі рішення сесії [PERSON] сільської ради Васильківського району Київської області № 615-42-V [PERSON] 23.03.2010 р. видано державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯИ № 775009, ЯИ № 775010, ЯИ № 775011, ЯИ № 775012, ЯИ № 775013, ЯИ № 775014, ЯИ № 775015 з кадастровими номерами відповідно 3221485501:01:011:0055, 3221485501:01:011:0041, 3221485501:01:011:0042, 3221485501:01:011:0039, 3221485501:01:011:0037, 3221485501:01:011:0044, 3221485501:01:011:0043, з цільовим призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 10.12.2010 р. [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, зареєстрованих в реєстрі за № 1683, № 1685, № 1681, відчужив громадянину [PERSON] Республіки Німеччина [PERSON] Фон Хайдену земельні ділянки відповідно площею 0,3340 га з кадастровим номером 3221485501:01:011:0044; площею 0,3340 га з кадастровим номером 3221485501:01:011:0042; площею 0,3340 га з кадастровим номером 3221485501:01:011:0043 з цільовим призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в \~с. Мархалівка Васильківського району Київської області, про що зроблено відмітки на державних актах на право власності на земельні ділянки [PERSON] серії ЯИ № 775014, ЯИ № 775011, ЯИ № 775015. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положень ст.ст. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Під час розгляду даної справи встановлено наявність рішення І сесії ІІ скликання [PERSON] сільської ради від 15.04.1998 р. про передачу виконавчому комітету [PERSON] сільської ради право вирішувати земельні питання (переоформлення земельних ділянок в звязку з купівлею, по спадщині, виділення та вилучення земельних ділянок, земельні спори та ін.). Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку до 01.01.2002 р. визначалися Земельним кодексом України (в ред. 18.12.1990 р.), які підлягають застосуванню до правовідносин сторін, що виникли, зокрема, у 2000 р. та наприкінці 2001 р. Так, згідно ч. 3 ст. 6 Земельного кодексу України (в ред. 18.12.1990 р.) передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Також, відповідно до положень ст. 9 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р.), до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування [PERSON] народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу тощо. [PERSON] до ст. 17 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р.), передача земельних ділянок у приватну власність провадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Отже, відповідно до вимог вищезазначених ст. ст. 9, 17 ЗК України, тільки до відання сільських, селищних і міських [PERSON] народних депутатів належить передача земельних ділянок у власність, а не виконавчих комітетів цих рад. Тобто, передача у власність громадян земельних ділянок є виключною компетенцією відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в ухвалі від 25.04.2012 р. у справі № 6-15350 вов10. Крім того, відповідно до ст. 27 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р.), право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: добровільної відмови від земельної ділянки; закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; нераціонального використання земельної ділянки; використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; використання землі не за цільовим призначенням; невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 31 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р.), вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної [PERSON] України, місцевих [PERSON] народних депутатів. Вилучення земель провадиться за рішенням сільської, селищної [PERSON] народних депутатів: із земель сіл і селищ для усіх потреб, за винятком випадків, передбачених статтею 33 цього Кодексу. [PERSON] до положень ст. 34 ЗК України (в редакції від 18.12.1990 р.), підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов'язані до початку проектування попередньо погодити із власниками землі і землекористувачами та місцевими [PERSON] народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те органами державного управління по охороні і використанню земель місце розташування об'єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх інших об'єктів, умови проживання населення і охорону навколишнього середовища. Вибір земельних ділянок для розміщення об'єктів провадиться у встановленому порядку підприємствами, установами і організаціями, заінтересованими у їх відведенні. Попереднє погодження місць розташування об'єктів, розмірів намічуваних для вилучення (викупу) земельних ділянок та умов їх відведення провадиться місцевими [PERSON] народних депутатів, які мають право вилучати ці ділянки. Підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотаннями про попереднє погодження місць розташування об'єктів до відповідної місцевої [PERSON] народних депутатів. Клопотання щодо об'єктів, розміщення яких погоджує Верховна [PERSON] України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської [PERSON] народних депутатів. До клопотання додаються необхідні матеріали та розрахунки. [PERSON] місцева [PERSON] народних депутатів розглядає у місячний строк клопотання і дає підприємству, установі, організації дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування об'єкта. Підприємство, установа і організація погоджують найбільш доцільне місце розташування об'єкта, розміри намічуваної для вилучення земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) із власником землі або землекористувачем, районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом охорони культурної спадщини органом архітектури і подають відповідні матеріали до сільської, селищної, міської [PERSON] народних депутатів, яка розглядає їх і погоджує місце розташування того об'єкта, під який має право вилучати земельну ділянку. Матеріали попереднього погодження місця розташування об'єкта повинні включати: викопіювання з проекту районного планування або проекту планування та забудови міста, копію плану земельної ділянки з нанесенням на ній варіантів розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі, яку необхідно вилучити. Вказуються також склад угідь земельної ділянки, що вилучається, та умови її відведення. Згідно із положеннями ст. 29 ЦК УРСР (в редакції закону від 18.07.1963 р.), юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обов'язки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Порядок призначення або обрання органів юридичної особи визначається їх статутом (положенням). Органи юридичної особи можуть бути одноосібними (наприклад, голова, директор тощо) або колегіальними. Порядок створення органів юридичної особи визначаються законом. [PERSON] до положень ст. 1 та ст. 13 Закону України «Про Службу безпеки України», Служба безпеки України державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, керівництво всією діяльності Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України. Інших органів, яких уповноважено діяти від імені Служби безпеки України, законодавством, зокрема Законом України «Про Службу безпеки України», не передбачено. [PERSON] до положень ст. 62 ЦК УРСР (в редакції закону від 18.07.1963 р.), угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі. Угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою. Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення.(ст. 63 Цивільного кодексу УРСР). [PERSON] до ст. 66 ЦК УРСР (в редакції закону від 18.07.1963 р.), довіреність від імені державної організації видається за підписом її керівника з прикладенням печатки цієї організації. Таким чином, вилучення земельної ділянки, наданої у постійне користування Служби безпеки України, може здійснюватися шляхом подання заяви, підписаної Головою Служби безпеки України або уповноваженою ним особою, до власника земельної ділянки. [PERSON] до Положення про адміністративно-господарське управління Служби безпеки України, затвердженого наказом Голови Служби безпеки України від 08.06.92 № 37/ДСК (діяло з 08.06.1992 р. по 11.12.2002 р.) начальник цього управління мав право розпоряджатися в установленому порядку фінансовими коштами і матеріальними цінностями, закріпленими лише за вказаним управлінням. Крім цього, положенням про Адміністративно-господарське управління Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності та адміністративно-господарські підрозділи в органах, підрозділах і закладах Служби безпеки України (затверджене наказом Голови Служби безпеки України від 11.12.2002 № 477/ДСК), а також Положенням про Головне адміністративно-господарське управління Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності та адміністративно-господарські підрозділи в системі Служби безпеки України (затверджене наказом Голови Служби безпеки України від 15.09.2004 № 508/ДСК) визначалося, що начальник вказаного господарського підрозділу у сфері господарської діяльності діє від імені Служби безпеки України на підставі довіреності Голови Служби безпеки України. Згідно з положеннями ч.1 ст.22 та ч.1 ст.23 ЗК України, право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право, яким є державний акт, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими та районними радами. Використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється. Як вбачається з положень ст.ст.152 і 155 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельної ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з положеннями п. «е» ч.4 ст.84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передавитись у приватну власність, належать земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів державної влади. [PERSON] до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 09.02.2000, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Крім того, відповідно до п. 34 ч. 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі - «Закон») вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Зокрема, до виключної компетенції сільських рад відносяться лише повноваження щодо регулювання земельних правовідносин (пункт 34) та встановлення земельного податку (пункт 35). Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин визначені ст.33 Закону. Зазначений перелік повноважень є вичерпним. Отже, право виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб або надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності законом не передбачено. У свою чергу, ст. 3 Земельного кодексу України ( в ред. 1990 р.) повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Тобто, враховуючи положення ст. 3 Земельного кодексу України (в ред. 1990 р.), станом на листопад 2001 р. сільські ради мали повноваження для делегування частини своїх функцій у сфері регулювання земельних відносин, зокрема щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок виконкомам, за винятком тих повноважень, що відносяться до виключної компетенції сільських рад, проте саме п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» й визначалася виключна компетенція сільських вирішувати на пленарних засіданнях відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Вказані висновки також викладено у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 р. (справа № 3-553гс15), від 18.09.2013 р. (справа № 6-84цс13) та від 24.04.2013 р. (справа № 6-14цс13), в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.04.2016 р. З огляду на вищевикладене та враховуючи пряму вказівку п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є необґрунтованими доводи представників відповідачів, що виконавчий комітет [PERSON] сільської ради діяв у межах законодавства України стосовно вилучення земельної ділянки з постійного користування Служби безпеки України та у подальшому передавав такі землі у приватну власність. Крім того, рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин не виражає волю територіальної громади мешканців населеного пункту, виходячи з наступного. Так, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 09.02.2000 р.) визначалося, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно ст. 5 зазначеного Закону (в редакції від 09.02.2000 р.) система місцевого самоврядування включала: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. У свою чергу, ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції від 09.02.2000 р.) передбачалося, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Також, ч. 8 ст. 51 вказаного Закону, виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади. У той же час, за змістом ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права субєкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності. [PERSON] п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено виключну компетенцію сесій сільських рад приймати рішення у сфері земельних відносин, то будь-яке делегування таких повноважень прямо суперечить вимогам закону. За таких обставин, виконавчий орган [PERSON] сільської ради не міг самостійно приймати рішення у сфері земельних відносин, адже відсутні докази про те, що у подальшому про прийняте рішення було повідомлено сесію [PERSON] сільської ради, Вилучення земельної ділянки площею 2 га відбувалося без згоди керівництва Служби безпеки України відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про Службу безпеки України», ст.ст. 29, 62, 66 Цивільного кодексу УРСР (від 18.07.1963 р.), а на підставі листа начальника Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України [PERSON] Разом з тим, начальник Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України [PERSON] не є уповноваженою особою, які надані повноваження на відмову від частини землельноюї ділянки Служби безпеки України. Крім того, представником відповідача [PERSON] не надано доказів згоди керівництва Служби безпеки України на вилучення спірної ділянки з постійного користування. Постановою Верховної [PERSON] України від 13.03.1992 р. затверджено форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею. П. 3.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 р. (в редакції від 21.03.2000 р.), у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю. Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України. Однак, будь-які зміни до державного акту на право постійного користування серії КВ-32 від 04.03.1995 р. не вносилися, оскільки [PERSON] не надавався керівництвом Служби безпеки України другий примірних державного акту з метою визначення території, від якої відмовлявся [PERSON] Вказані обставини додатково підтверджують відсутність згоди постійного землекористувача на вилучення земельної ділянки площею 2 га. Відсутність таких даних про вилучені землі на державному акті на право постійного користування серії КВ-32 від 04.03.1995 р. унеможливлювало знання керівництвом Службою безпеки України про вилучення частини таких земель. Крім того, положення ст. 393 ЦК України передбачають, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. \~Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. \~ Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши надані сторонами докази по справі, з огляду на наведене, дійшов висновку, що суб'єктом, якому надано землю в постійне користування, є Служба безпеки України. Подача заяви про вилучення земельної ділянки з постійного користування має здійснюватися Службою безпеки України. Суд, ухвалюючи рішення також приймає до уваги, що постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 20.04.2010 р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.08.2010 р. у справі № 8/146-09 за позовом Служби безпеки України до [PERSON] сільської ради про скасування рішень встановлено, що земельна ділянка загальною площею 85,6 га надавалась у користування Службі безпеки України, а, не підсобному господарству Служби безпеки України, оскільки такої юридичної особи, як підсобне господарство Служби безпеки України не існувало. Крім того, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2008 р. у справі № 22-а-30610/08, постанова Васильківського міськрайонного суду від 20.12.2007 р. скасована та в задоволені позову фізичних осіб про те, що підсобне господарство СБУ у Васильківському районі не є землекористувачем земельної ділянки, відмовлено. Суд також враховує, що рішенням Васильківського міськрайонного суду від 02.03.2011 р. був задоволений позовом заступника прокуратури Київської області в інтересах Служби Безпеки України з аналогічного цивільного спору. Враховуючи, що спірні рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради прийнято з порушеннями встановленого ЗК України порядку вилучення і припинення права постійного користування землями, оскільки виконавчий комітет сільради вийшов за межі своїх повноважень та розпорядився земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Служби безпеки України, за відсутності згоди Голови Служби безпеки України або особи, уповноваженої Головою Служби безпеки України на підставі довіреності на вчинення вказаних дій, та приймаючи до уваги, що [PERSON] сільська рада визнає позовні вимоги, суд дійшов висновку, що спірні рішення слід визнати недійсними. У звязку з наведеним, видані на підставі оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування державні акти на право приватної власності на землю співвідповідача з цих же підстав необхідно визнати недійсними, при цьому відповідно до ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ( у редакції, яка була чинною на час укладення договорів купівлі-продажу) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а не державний акт відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України. Вчинення в такому разі на державному акті відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу ( ч. 6 ст. 126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як вбачається з положень ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У відповідності до положень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Враховуючи вищевикладене, оскільки спірні державні акти на право власності на земельні ділянки первісним власникам видані незаконно, то і договори купівлі-продажу цих земельних ділянок не можуть вважатися законними та є нікчемними. Суд вважає, що підлягають такою задоволенню позовні вимоги в частині витребування на користь СБУ з незаконного володіння спірних земельних ділянок, оскільки як вбачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку позивачем обрано витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації, що відповідає вимогам ст.ст. 387-388 ЦК України, тобто позивач правомірно просить повернути майно відчужене третіми особами за договором, учасником якого позивач не був. Стосовно клопотання представників відповідачів про застосування позовної давності до вимог про витребування спірних земельних ділянок у відповідачів. Предявляючи позовну заяву прокуратурою Київської області в обґрунтування позовних вимог зазначається про відсутність пропуску строку позовної давності з посиланням на вимоги п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІV від 20.12.2011 р. [PERSON] України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІV від 20.12.2011 р. офіційно опублікований в газеті «Голос України» № 6 від 14.01.2012 р., тому з 15.01.2015 р. набирають чинності положення вказаного Закону. У даному випадку, вказана позовна заява предявлена прокуратурою Київської області 27.05.2013 р., до моменту набрання чинності положень Закону України № 4176-ІV від 20.12.2011 р. Станом на 15.06.2004 р. та 23.03.2002 р. (момент відчуження земельних ділянок укладення відповідних договорів купівлі-продажу та договорів дарування земельних ділянок) діяли положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України У той же час, Верховний Суд України 16.12.2015 р. у справі № 6-2510ц15 зазначив, що ст. 268 Цивільного кодексу України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема коли право власності або інше речове право держави порушено незаконним правовим актом органу місцевого самоврядування за позовами прокурора, заявленими в інтересах держави. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України під час розгляду 18.05.2016 р. справи № 6-3079цс15. За результатами розгляду справи № 6-209цс14 Верховний Суд України погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову відповідачам у застосуванні наслідків спливу строків позовної давності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, чинного на час звернення позивача до суду. У цій справі сформовано правову позицію, відповідно до якої у разі заявлення стороною у спорі про застосування позовної давності до правовідносин, які на час їх виникнення регулювалися нормами матеріального права, що в подальшому змінені, вважається, що застосуванню підлягає та норма права, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про застосування позовної давності щодо таких правовідносин. Вищий господарський суд України під час розгляду справи № 916/2129/16 за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави, в особі Одеської міської ради, до приватного підприємства про витребування майна дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень про позовну давність відповідно до вимог ст. 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, а законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність. Крім того, постановою Верховного Суду України від 25.11.2015 р. у справі № 3-125гс15 за позовом прокурора в інтересах Міністерства оборони України до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про визнання незаконним і скасування рішення залишено без змін постанову Вищого господарського суду України від 17.12.2014 р. у справі № 908/2809/13. Суди дійшли висновку, що визначений законом загальний строк позовної давності за наведеними у п. 3 ч. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4176-ІV від 20.12.2011 р. вимогами слід рахувати з дати набрання чинності останнім, тобто з 15.01.2012 р., а отже, прокурором строку позовної давності не пропущено. Таким чином, Верховний Суд України висловив правову позицію про відсутність підстав для застосування ст. 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України та непоширення положень про позовну давність на заявлені позовні вимоги щодо витребування майна. [PERSON] у даній справі заявлено саме заяву про застосування позовної давності до вимог стосовно витребування земельних ділянок, то, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, позовна давність на такі вимоги не поширюється. Крім того, посилання представника відповідача на те, що прокуратурою подано даний позов в інтересах держави, в особі Служби Безпеки України, та Служба Безпеки України оскаржувала в суді рішення [PERSON] сільської ради про припинення права постійного користування землею площею 83,6 га, а тому й позивачу під час таких судових справ могло бути відомо про можливі порушені права землекористувача іншими особами, є хибними. [PERSON] до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду за захистом свого. Тобто, у кожному конкретному випадку фізичній чи юридичній особі, яка звертається до суду із позовною заявою позивачу, повинно бути відомо про особу, яка порушила особистий немайновий або майновий інтерес чи право, зазначаючи при цьому саме право та інтерес, які захищає сам позивач у суді. Якщо ж брати до уваги судову справу № 8/146-09, то необхідно зазначити, що у даній справі Службою Безпеки України захищалося право землекористування на земельні ділянки, право яких було припинено рішеннями [PERSON] сільської ради № 422-22-V від 27.05.2008 р. та № 547-35-V від 01.07.2009 р. (вказані рішення містяться у матеріалах справи, а.с. 161, а.с. 162, том № 1). У кожному випадку застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом «ґ» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Вищевказана вимога реалізується в судовому порядку шляхом звернення з позовом до суду. [PERSON] [PERSON] сільська рада прийняла рішення № 422-22-V від 27.05.2008 р. про припинення землекористування підсобним господарством СБУ земельною ділянкою площею 19 га та рішення № 547-35-V від 01.07.2009 р. про припинення землекористування підсобним господарством СБУ земельною ділянкою площею 64,6 га, то не погоджуючись із такими рішеннями, Служба безпеки України звернулася із позовною заявою до [PERSON] сільської ради, третя особа: ДП «Підсобне господарство Служби безпеки України» про скасування відповідних рішень. У таких правовідносинах це є належним способом захисту права, коли постійний землекористувач в особі Служби Безпеки України не погоджувався із рішеннями органу місцевого самоврядування. У плані зовнішніх меж землекористування, який є додатком до державного акта на право постійного користування землею серії КВ-32, відображено конфігурації та площі таких ділянок, зокрема ділянка № 1 площею 61,5 га та ділянка № 2 площею 24,1 га. Проте, [PERSON] сільська рада припиняла право постійного землекористування ділянками площами 19 га та 64,6 га. Тобто, у даному випадку йде неспівпадіння площ земель, які зазначені і визначені у державному акті на право постійного користування серії КВ-32 із площами, які визначала сама ж [PERSON] сільська рада. Тому посилання представником відповідача на ст. 79 Земельного кодексу України є помилковим, адже. якщо застосовувати вказані положення до земельних ділянок, право постійного користування яких припиняла сільська рада, то неможливо визначити такі ділянки, у той час коли відповідні рішення вже прийнято органом місцевого самоврядування та їх оскарження можливе було лише у судовому порядку. Якщо ж застосовувати положення ст. 79 Земельного кодексу України до земельних ділянок загальною площею 85,6 га, які визначені у державному акті на право постійного користування серії КВ-32, то необхідно враховувати, що відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності справжнього власника (користувача) в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.02.2015 р. у справі № 6-1цс15). Ст. 79-1 Земельного кодексу України було доповнено лише 07.07.2011 р., тому посилання представника Відповідача на вказану норму є безпідставним. Враховуючи вищевикладене, без зясування якими ж площами припинялося [PERSON] сільською радою право користування землею підсобного господарства СБУ, неможливо брати до уваги твердження представника відповідача про те, що Службі безпеки України було відомо про те, що вже частина її земель передана у приватну власність без згоди керівництва Служби Безпеки України згідно вимог ст. 13 Закону України «Про Службу безпеки України». Після дізнання про наявність рішень № 422-22-V від 27.05.2008 р. та № 547-35-V від 01.07.2009 р. Служба безпеки України у серпня 2009 року звернулася до суду за захистом свого права постійного користування до особи яка його порушила до [PERSON] сільської ради, адже у тих спірних рішеннях відсутні будь-які ідентифікуючі ознаки та згадки про передачу у приватну власність цих земель іншим фізичним чи юридичним особам. Таким чином, наявність постанови Міжобласного апеляційного господарського суду від 20.04.2010 р. у справі № 8/146-09 вказує лише на те, що у судовому порядку позивач (Служба безпеки України) звертався до особи ([PERSON] сільська рада), яка порушила права постійного землекористувача, щодо незаконного припинення права на земельні ділянки, які передані у 1995 р. у постійне користування Служби безпеки України. У звязку з цим, ні рішення господарського суду Київської області від 26.11.2009 р. у справі № 8/146-09, ні постанова Міжобласного апеляційного господарського суду від 20.04.2010 р. у справі № 8/146-09 жодним чином не є підставою для відліку строку позовної давності у правовідносинах, які розглядаються у даній цивільній справі. Доводи представника Відповідача стосовно безперешкодної можливості отримання відомостей із державного реєстру земель про осіб, які набули право приватної власності за рахунок земель Служби безпеки України, є також хибними, виходячи з наступного. [PERSON] до наказу Держкомзему України № 135 від 23.05.2003 р. «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» (далі Наказ) Центр ДЗК на засадах самоокупності і платній основі здійснював державну реєстрацію земельних ділянок, прав на них і переходу прав (трансакцій), надавав фізичним та юридичним особам послуги у сфері використання даних державного земельного кадастру і державного реєстру земель з 1 липня 2003 року. Згідно з п. 10 Наказу голові Рескомзему АР Крим, начальникам обласних, Київського та Севастопольського міських головних управлінь земельних ресурсів доручено передати книги реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та Поземельних книг структурним підрозділам Центру ДЗК. [PERSON] до Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Держкомзему України № 174 від 02.07.2003 р., що діяв в частині, що не суперечив чинному законодавству, Центр ДЗК був адміністратором державного реєстру земель, що забезпечував створення та функціонування державного реєстру земель, відповідав за достовірність і збереження даних, захист від несанкціонованого доступу та руйнування бази даних автоматизованої системи державного земельного кадастру (далі АС ДЗК), мав повний прямий доступ до АС ДЗК. Службі безпеки України видано державний акт на право постійного користування землею серії КВ-32 від 04.03.1995 р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 3. Враховуючи викладене, Центр ДЗК оперував інформацією про земельні ділянки, правовстановлюючі документи на які були отримані фізичними та юридичними особами з липня 2003 р., а також земельними ділянками, право власності/користування якими було оформлено до липня 2003 р. у разі передачі компетентними органами Центру ДЗК документів, що є складовими державного реєстру земель. Однак, на даний час відсутні відомості стосовно передачі правоустановчих документів до Центру ДЗК. [PERSON] до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції від 01.01.2002 р.) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджувалися Кабінетом Міністрів України. Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 р. переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. У абз. 11 п. 5.3 Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 зазначено, що ст. 92 Земельного кодексу України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в установленому законодавством порядку станом на 01.01.2002 р. до його переоформлення. Тобто, вищезгаданим Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 р. № 5-рп/2005 положення пункту 6 визнано неконституційним та скасовано в частині зобов'язання переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Частиною другою постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 р. № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» визначено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Таким чином, Службі безпеки України у встановленому законом поряду видано правовстановлюючі документи на земельну ділянку загальною площею 85,6 га з категорією земель сільськогосподарського призначення і саме Служба безпеки України у судовому порядку у справі № 8/146-09 захищала своє право постійного землекористування на ділянки, на які незаконно [PERSON] сільська рада припинала їх право. У свою чергу ст. 35 Законом України «Про землеустрій» від 22.05.2003 р. регулюється питання проведення інвентаризації земель, зокрема інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об'єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Враховуючи вищевикладене, доводи представника відповідача про безперешкодну можливість отримання відомостей із державного реєстру земель на ділянки Служби безпеки України не ґрунтуються на вимогах чинного на той час законодавства, адже у державному реєстрі земель були відсутні відомості про землі Служби безпеки України, так як таким ділянкам не присвоєно кадастрових номерів, а для того щоб вказані землі рахувалися у такій автоматизованій системі, то між Службою безпеки України та ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут» укладено договір № 1031 від 24.11.2011 р. про проведення інвентаризації відповідних земель на території [PERSON] сільської ради. Саме проведення такої інвентаризації земель Служби безпеки України давало б змогу у повному обсязі відобразити у державному земельному кадастрі відомості про землі Служби безпеки України. Посилання представника відповідача на п. 13 Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель, затвердженого наказом Держкомзему України № 174 від 02.07.2003 р. є хибним, оскільки саме п. 13.12 даного Тимчасового порядку згідно яких, у разі відсутності інформації в базі даних АС ДЗК оператор (реєстратор) отримує необхідні дані з технічної документації або реєстраційної справи, які зберігаються в територіальних органах земельних ресурсів, згідно з пунктом 14 цього Порядку. Тобто, вказані положення регулюють отримання витягів особи на власну ділянку, а вказані вимоги Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель не передбачають вільний доступ правоохоронних органів та органів Служби Безпеки України до інформаційної системи державного земельного кадастру. З огляду на вищевикладене, до моменту укладення договору із ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут» № 1031 від 24.11.2011 р. про проведення інвентаризації відповідних земель на території [PERSON] сільської ради та встановлення конкретних земельних ділянок із кадастровими номерами та із кінцевими власниками цих земель позивач не міг дізнатися про особу, яка порушила його право постійного землекористування. У той же час, ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вказаної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду повязується як з обєктивним моментом наявністю порушення прав особи, так і з субєктивним, коли особа, яка звертається до суду, дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. [PERSON] під час розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок Служби безпеки України під землями для ведення підсобного сільського господарства [PERSON] сільської ради було встановлено ділянки, які передані у приватну власність відповідачам у даній справі та прокуратурою Київської області проведено перевірку законності відчуження цих земель, тобто прослідковано порядок набуття права приватної власності на спірні земельні ділянки та отримано інформацію про вилучення у 2000 р. земельної ділянки площею 2 га із землекористування [PERSON] підсобного господарства Служби безпеки України. Враховуючи вищевикладене, початок відліку строку позовної давності з якого Служба безпеки України могла довідатися про можливе порушене її право на землі постійного користування та встановити осіб, які його порушили, є 24.11.2011 р. Крім того, посилання представника відповідача про початок відліку позовної давності із 26.09.2000 р. (дата листа начальника Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України [PERSON]В.) є необґрунтованими. Як зазначається у позовній заяві заступника прокурора Київської області, ст. 29 Цивільного кодексу УРСР (18.07.1963 р.) юридична особа набуває цивільних прав і бере на себе цивільні обовязки через свої органи, що діють у межах прав, наданих їм за законом або статутом (положенням). Порядок призначення або обрання органів юридичної особи визначається їх статутом (положенням). Органи юридичної особи можуть бути одноосібними (наприклад, голова, директор тощо) або колегіальними. Порядок створення органів юридичної особи визначаються законом. Так, ст. 13 Закону України «Про Службу безпеки України» визначено, що керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України. Інших органів, уповноважених діяти від імені Служби безпеки України, законодавством, зокрема й Законом України «Про Службу безпеки України», не передбачено. У звязку з цим, лист від 26.09.2000 р. начальника Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України [PERSON] не є документом, який виражає дійсну волю землекористувача. Частиною 1 ст. 29 Земельного кодексу України 1990 р. передбачалося, що припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної [PERSON] народних депутатів. Однак, начальник Департаменту забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України [PERSON] не був землекористувачем земельних ділянок площею 85,6 га на території [PERSON] сільської ради згідно державного акту серії КВ-32 від 04.03.1995 р., та у [PERSON] були відсутні документи, передбачені ст.ст. 62, 63, 66 Цивільного кодексу УРСР (18.07.1963 р.), Тому посилання представників відповідачів, що позивачем пропущено строк позовної давності не знайшли свого підтвердження, оскільки дотримання строків подачі позову підтверджується фактом звернення позивача до прокурора Київської області за вжиттям заходів відповідного реагування на захист належного права землекористування, який подав позов в установлений законом строк (а.с. 2-16, 17, т. 1). Суд також вважає, що вимоги позову в частині визнання за Службою України права постійного користування на спірні земельні ділянки задоволенню не підлягають, оскільки права позивача поновлені та захищені судом шляхом визнання недійсними відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо їх вилучення та визнання недійсними спірних державних актів на імя їх нових власників, крім того на користь позивача спірні земельні ділянки були витребуванні. Суд також не вбачає необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, враховуючи зміст прийнятого рішення та правової позиції органу місцевого самоврядування щодо зазначеного цивільного спору.

Outcome: partial