Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

До Франківського районного суду м.Львова надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав. Короткий зміст заяв по суті справи. Аргументи учасників справи. [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить позбавити [PERSON] (далі відповідач) батьківських прав відносно їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В позові вказала, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який 24.01.2019 року розірвано Франківським районним судом м.Львова. У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . При цьому, рішенням Франківського районного суду м.Львова з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі в твердій грошовій сумі 813 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви до повноліття дитини. Дитина проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні. Відповідач аліменти не сплачує, внаслідок чого утворилась значна заборгованість. Зазначила, що відповідач зовсім не цікавиться життям дитини, не бачиться з нею, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а саме: не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться як росте його дитина, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, не забезпечує дитину медичним доглядом, не забезпечує дитину матеріально. Також пояснила, що на засідання з питань захисту прав дитини не прибув, на зв`язок не виходить. З огляду на зазначене, оскільки відповідач жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, жодним чином не виявляє інтересу до сина, просить суд вказаний позов задовольнити. Відзив до суду не надходив. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 22.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 21.04.2021 року. 21.04.2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 07.05.2021 року. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 07.05.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 31.05.2021 року. 31.05.2021 року розгляд справи відкладено до 29.06.2021 року. 29.06.2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 22.09.2021 року. 22.09.2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача на 21.10.2021 року. 21.10.2021 відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, заяви про розгляд за його відсутності не подав, про причини неявки не повідомив. Позивач та її представник - адвокат Леонтьєв О.В. позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник Франківської районної адміністрації Львівської міської ради позовні вимоги [PERSON] підтримала, зазначивши, що орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] . Просить позов задовольнити. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 24.01.2019 року розірвано Франківським районним судом м.Львова. Під час перебування у шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Після розлучення батьків дитина залишилась проживати з мамою. Згідно довідок про сплату аліментів, виданих Франківським відділом державної виконавчої служби в м.Львові №37700, 37702, 37705 та 37708 [PERSON] за період з 06.03.2019 року по 06.11.2020 року не отримувала від [PERSON] аліментів. Як вбачається з висновку органу опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12.01.2021 року №26000л-вих-1416, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Такий висновок підтверджується поясненнями і позицію представника третьої особи під час розгляду справи. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). У відповідності до ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, в тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ( далі по тексту - ЄКПЛ) становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Такого ж висновку і дійшов ВССУ в ухвалі від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц ВССУ зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд вказав, що потрібно встановити винну поведінку батька щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а також сприяти захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування та перевірити ставлення дитини до свого батька. ВС в постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17 також вказав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та можливе в разі доведення умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов`язки батька і дитини. Мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку, в якому в них народився син [PERSON] Звертаючись до суду із позовом про позбавлення відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , позивач [PERSON] обґрунтовує підставність подачі такого, а відтак необхідність застосування відповідної крайньої та виключної міри відповідальності до батька, покликаючись на положення п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, а саме: ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини - малолітнього сина. Оцінюючи мотивованість та обґрунтованість заявленого позивачем [PERSON] позову на предмет його відповідності вищенаведеним положенням чинного законодавства в сфері сімейних відносин та обставинам справи, а також їх підтвердження належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи (позовної заяви та доданих до неї письмових документів) позивач факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , як відповідно підставу для позбавлення відповідача батьківських прав, обґрунтовує наступними обставинами. В поданій позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач зовсім не цікавиться життям дитини, не бачиться з нею, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться як росте його дитина, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, не забезпечує дитину медичним доглядом, не забезпечує дитину матеріально. Незважаючи на встановлений судовим рішення обов`язок щодо необхідності сплати на утримання малолітнього сина відповідного розміру аліментів, від виконання такого систематично ухиляється, у зв`язку із чим має значну заборгованість по сплаті аліментів. Не прокинуло у відповідача батьківських почуттів щодо неповнолітнього сина і факт ініціювання позивачем спочатку в адміністративному порядку питання позбавлення такого батьківських прав щодо неповнолітнього сина, оскільки на засідання з питань захисту прав дитини не прибув, своєї позиції щодо порушеного позивачем питання не висловив, на зв`язок не виходить. У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно наданого третьою особою - органом опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на виконання вимог ч.5 ст.19 СК України висновку від 12.01.2021 року №26000л-вих-1416, копія якого долучена позивачем до матеріалів позовної заяви, судом встановлено, що Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як вбачається зі змісту мотивувальної частини висновку до рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача орган опіки та піклування дійшов з урахуванням: наданих позивачем (заявником) [PERSON] пояснень щодо неналежної поведінки та злісного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина; представлених [PERSON] письмових документів - довідки на підтвердження факту несплати відповідачем аліментів на утримання малолітнього сина згідно судового рішення, довідки дошкільного закладу про те, що вихованням малолітнього [PERSON] займається мама [PERSON] та бабуся [PERSON] , батько в закладі ні разу не з`являвся. Крім того, згідно заяви сімейного лікаря [PERSON] від 18.11.2020 року на огляд з дитиною з жовтня 2019 року зверталась лише мама. Згідно письмових свідчень Федів, [PERSON] , [PERSON] батько [PERSON] жодної участі у вихованні сина не бере, матеріально не допомагає, не цікавиться станом здоров`я. Як вбачається зі змісту представленого висновку батько - відповідач [PERSON] на засідання комісії з питань захисту дитини, призначені на 16.12.2020 року та 24.12.2020 року, жодного разу не прибув, будучи при цьому належним чином повідомленим листами про час та місце їх проведення. Суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні таких, враховуючи, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, приходить до висновку, що наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відповідає критеріям доказу, передбаченим ст.ст.77-80 ЦПК України, щодо належності (містить інформацію щодо предмета доказування, а саме: обставини, що підтверджують заявлені позивачем у позовній заяві вимоги), допустимості (отриманий з чітко встановленою законодавством процедурою, факт порушення якої судом при розгляді справи не встановлено), достовірності (на підставі представленого висновку встановлено дійсні обставини справи, які не суперечать один одному) та достатності (представлений висновок у своїй сукупності дає суду змогу дійти висновку про наявність обставин, про які зазначає позивач та які відповідно входять до предмету доказування), як відповідного письмового доказу. Надаючи таку правову оцінку представленому висновку органу опіки та піклування суд виходить з наступного. Як зазначено вище у даному судовому рішенні згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Поряд з цим законодавець закріплюючи в ст.13 ЦПК України один із найважливіших принципів цивільного судочинства - принцип диспозитивності, в частині 3 вказаної статті зазначив про те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Аналіз положень ч.1 ст.81 ЦПК України та ч.3 ст.13 ЦПК України на предмет їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати про те, що кожен із учасників справи, чи то позивач, то відповідач, заявляючи відповідні вимоги чи заперечуючи такі відповідно, зобов`язаний в силу вимог ч.1 ст.81 ЦПК України довести такі обставини з метою належного представлення своїх вимог (заперечень) перед судом, а відтак і надання останньому в подальшому можливості захистити чи констатувати про факт відсутності порушеного права відповідного учасника справи. Поряд з цим, кожен із учасників справи, як зазначено у ч.3 ст.13 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тобто сам вирішує чи, заявивши відповідні вимоги (заперечення), обґрунтовувати такі відповідними доказами та представляти їх суду для оцінки та дослідження, чи ні, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки для відповідного учасника. З урахуванням наведеного суд вважає, що оскільки належним чином повідомлений про дату та час підготовчих та судових засідань по даній справі у відповідності до положень ст.128 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, що за адресою: [ADDRESS] (згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про зареєстроване місце проживання особи ГУ ДМС у Львівській області), а також шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Франківського районного суду м.Львова, відповідач [PERSON] в підготовчі та судові засідання, неодноразово призначені по дані справі не з`явився, а відтак своїми правами, передбаченими ст.ст.43,49 ЦПК України, в тому числі і розпорядчими, щодо предмета спору розпорядився на власний розсуд. Факт належного повідомлення стверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення, а також роздруківкою із сайту суду із розміщеним оголошенням (судовою повісткою). Крім того, свого законодавчо передбаченого ст.131 ЦПК України, обов`язку щодо повідомлення суду про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), за наявності такої зміни, та про причини неявки в судові засідання, відповідач не виконав, систематично проігнорувавши такий. Не з`явившись за викликом в судові засідання, призначені по даній справі, не надавши суду відповідних пояснень щодо суті заявлених позивачем позовних вимог, не представивши відзиву (за умови визнання позову не зазначив і про це), на думку суду, такою своєю пасивною поведінкою відповідач фактично підтвердив правдивість покликань позивача, зазначених в позовні заяві, а також обставини, викладені органом опіки та піклування у представленому висновку, оскільки на неодноразові виклики до останнього, як зазначено вище, відповідач також не з`явився. У зв`язку із наведеним у суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави відступити та не погодитися з представленим висновком органу опіки та піклування, так як такий є достатньо обґрунтованим, відповідає та не суперечить інтересам дитини. Крім того, такий за своєю суттю та змістовим навантаженням не носить формального і однобічного характеру, оскільки таким вирішується питання, що стосується, як прав та обов`язків батька, так і дитини. А відтак відсутні підстави для реалізації права суду, передбаченого ч.6 ст.19 СК України, на неврахування висновку органу опіки та піклування при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд вважає правдивими та такими, що не суперечать обставинам справи, покликання сторони позивача про те, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] , оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, так як не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини за відповідної необхідності, зовсім не спілкується з дитиною, не вживає заходів щодо надання чи забезпечення дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та ін. Вказані обставини справи в ході розгляду справи стороною відповідача не спростовані, більше того відповідачем не вжито жодних заходів, які б свідчили про його намагання такі спростувати, клопотань про витребування доказів з метою їх спростування стороною відповідача не заявлено. Поряд з цим суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Дійсно, згідно долучених до матеріалів копій довідок про сплату аліментів, виданих Франківським відділом державної виконавчої служби в м.Львові №37700, 37702, 37705 та 37708, встановлено, що [PERSON] за період з 06.03.2019 року по 06.11.2020 року не отримувала від [PERSON] аліментів. Сам по собі факт несплати відповідачем аліментів згідно судового рішення про це, не може бути підставою для позбавлення платника аліментів, який має заборгованість по сплаті таких, батьківських прав відносно дитини на утримання якої він зобов`язаний сплачувати аліменти, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду з цього питання, зокрема підтверджується позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленою в постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справа №465/3694/14-ц (провадження №61-36265св18), а також відповідає положенням статті 164 СК України, яка містить вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, серед яких така підстава, як несплата аліментів, відсутня. Поряд із цим, факт злісного ухилення платника аліментів від їх сплати в сукупності з іншими обставинами, які, як зазначено вище, встановлено та доведено при розгляді даної справи, свідчить про злісне ухилення відповідача від взятих на себе в силу вказівки закону зобов`язань щодо виховання дитини. Зважаючи на вищенаведене та враховуючи надані стороною позивача відповідні письмові докази, в тому числі і висновок органу опіки та піклування, який підтримано представником третьої особи в ході розгляду справи по суті, належність, достовірність, допустимість та достатність яких не спростовано стороною відповідача, суд приходить до висновку, що ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітнього сина [PERSON] в конкретній справі свідчить про винну поведінку батька та свідоме нехтування ним своїми обов`язками. У зв`язку із тим, що в процесі розгляду справи судом не встановлено жодних правових підстав, навіть потенційних, які б свідчили про можливість зміни поведінки батька по відношенню до сина у кращу сторону, таких намірів не висловив і сам відповідач, а тому перш за все

Outcome: approved