Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Заочним рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 12 грудня 2013 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики і з відповідачки на користь позивачки було стягнуто 21 750 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 458 гривень 50 копійок і судовий збір у розмірі 257 гривень 50 копійок. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 квітня 2014 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, рішення Ворошиловського районного суду міста Донецька від 12 грудня 2013 року скасовано і у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики відмовлено. 28 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення на її користь судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок та витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 гривень. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідачки [PERSON] підтримала заяву про ухвалення додаткового рішення. Не надання апеляційному суду квитанції про сплату 1 000 гривень за надання правової допомоги пояснює тим, що вказана квитанція знаходилась у відповідачки [PERSON] Позивачка і її представник заперечували проти задоволення заяви в частині стягнення витрат на правову допомогу і судового збору у розмірі 114 гривень 70 копійок, які були сплачені при подачі заяви про перегляд заочного рішення. При цьому позивачка і її представник посилались на те, що оскільки заява про перегляд заочного рішення не була задоволена, то відповідачка не має права на відшкодування їй витрат по сплаті судового збору. Що стосується вимог про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат за правову допомогу, то позивачка [PERSON] звернула увагу апеляційного суду на те, що під час розгляду справи в апеляційній інстанції (що зафіксовано на технічному записі судового процесу - приблизно 15 хвилина запису), представник відповідачки адвокат [PERSON] пояснювала, що надає правову допомогу безкоштовно, оскільки відповідачка є студенткою. Крім того, представник позивачки пояснила, що квитанція на 1 000 гривень є складовою частиною прибуткового касового ордера, а друга частина цього документу залишається в юридичній консультації і могла бути надана суду. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 220 ЦПК України суд що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно із частиною 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов*язаних з розглядом справи. Відповідно з частиною 3 статті 79 ЦПК України до витрат, пов*язаних із розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов*язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі. Згідно із статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини 1 статті 56 ЦПК правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Представником відповідачки були надані суду першої інстанції Договір про надання правової допомоги та Свідоцтво від 28 грудня 1993 року за №128, згідно з яким [PERSON] має право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 34-35). Однак данні щодо понесення відповідачкою фактичних витрат на правову допомогу, яку здійснювала адвокат [PERSON] по цій цивільній справі, не були надані ні суду першої інстанції, ні під час розгляду справи в апеляційній інстанції. Вказана обставина свідчить про те, що на час розгляду справи у судових інстанціях відповідачка документально не підтвердила понесені нею витрати по наданню їй правової допомоги. Квитанція про сплату адвокату 1 000 гривень була залучена лише до заяви про ухвалення додаткового рішення і не була предметом дослідження апеляційним судом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Квитанція про сплату відповідачкою 1 000 гривень юридичній консультації Будьонівського району Донецької області (для адвоката [PERSON]) у березні 2014 року не була предметом дослідження апеляційним судом (а.с. 150), а суд може ухвалити додаткове рішення лише на підставі тих документів, які знаходились у цивільній справі на час ухвалення основного рішення і були предметом дослідження суду. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, апеляційний суд вважає, що заява [PERSON] про відшкодування їй витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню з вище приведених підстав. Що стосується вимоги відповідачки про стягнення на її користь витрат по сплаті судового збору у розмірі 236 гривень 50 копійок, то вона підлягає задоволенню, оскільки дані витрати були підтверджені відповідними квитанціями: перша квитанція про сплату відповідачкою 114 гривень 70 копійок при подачі заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 66), та друга квитанція про сплату 211 гривень 80 копійок при подачі апеляційної скарги. Оскільки заочне рішення суду першої інстанції було скасовано апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідачки і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову, то апеляційний суд вважає, що у відповідності до вимог статті 88 ЦПК України з позивачки на користь відповідачки підлягає стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору у сумі 236 гривень 50 копійок.

Outcome: partial