Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 79 099,76 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2009 року відповідача зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та укладено угоду від 01.09.2009 про підготовку фахівця з вищою освітою. За укладеною угодою відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2015 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак, закінчивши навчання в інтернатурі до місця працевлаштування КЗ «Веселівський центр первинної медико-санітарної допомоги», не прибула, 01.08.2017 була звільнена за ч.4 ст. 40 КЗпП України. Необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, порушивши п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 № 367, що свідчить про її відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. Згідно з розрахунком позивача, витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі склали 79 099,76 грн., у т.ч. 64 942 грн. фактичних витрат на навчання, 14 157,76 грн. стипендії. Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 №77/96, позивач просив стягнути з відповідача суму витрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 79 099,76 грн. та судові витрати у розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи, встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи. 21.10.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити у задоволенні позову, оскільки станом на момент укладення угоди [PERSON] не досягла повноліття, звичайно після закінчення навчання вона хотіла прибути до місця свого проживання до своїх батьків і відпрацювати у місцевій лікарні. Однак після закінчення навчального закладу вона прибула до місця призначення, але головний лікар медичного закладу повідомила, що у зв`язку з відсутністю фінансування вона пропонує їй поїхати працювати в с. Матвіївка Веселівського району Запорізької області, де знаходиться фельдшерсько-акушерський пункт. Тобто їй не було запропоновано роботу за фахом її спеціальності, тоді вона дійсно відмовилась працювати не за своєю спеціальністю та ще не в лікарні. У зв`язку з чим головний лікар запропонувала їй написати заяву про звільнення за власним бажанням. Після звільнення, стала шукати собі місце роботи за спеціальністю і знайшла її в Києві. За таких обставин вважає, що ніяких збитків нікому своїми діями не спричинила, а розмір збитків, який просить стягнути з неї позивач є безпідставними та недоведеними. У судовому засідання представник позивача - адвокат Кадуліна І.С. позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Паскал П.М. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до таких висновків. 01.09.2009 між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України в особі керівника професора Ю.М. Колесника та студентом [PERSON] укладено та підписано типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою (а.с. 8). Відповідно до цієї типової угоди, студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку. Угода набирає чинності з моменту підписання (а.с. 8). 30.06.2015 відповідач отримав диплом спеціаліста серії [NUMBER] та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджено копією диплома спеціаліста (а.с. 9). Відповідно до списків персонального працевлаштування кожного випускника медичного факультету Запорізького державного медичного університету [PERSON] направлено до КЗ «Веселівський ЦПМСД», на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар (а.с. 11). Відповідно до листа КЗ «Веселівський ЦПМСД» від 14.02.2018 № 116, [PERSON] , випускниця Запорізького державного медичного університету, закінчивши навчання та з 03.08.2015 працювала лікарем - інтерном, але після закінчення інтернатури, а саме з 01.08.2017 лікар загальної практики-сімейної медицини не з`явилась на роботу, а прибула лише для подання заяви про звільнення. 01.08.2017 [PERSON] звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП України (а.с. 10). Згідно наданої відповідачем довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Деснянського району м. Києва від 19.10.2020 № 19/10-20 вона працює на посаді лікаря загальної практики, амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 7 з 19.10.2020 (наказ 236/к від 16.10.2020). Згідно з розрахунком фактичних витрат на навчання [PERSON] за період з вересня 2009 по червень 2015 та довідкою про доходи та суми утримань за весь період навчання [PERSON] , сума втрат державного бюджету по випускнику [PERSON] складається з: вартості навчання студента, яка навчалась за державним замовленням 64 942 грн.; розміру стипендії, яку випускник отримав протягом навчання 14 157,76 грн. (а.с. 14-15). Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону, та відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 21 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Як вже зазначено судом та матеріалами справи підтверджено, відповідач дійсно навчалася у Запорізькому державному медичному університеті МОЗ України у період з 01.09.2009 по 30.06.2015 та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря. Відповідач надала згоду прибути до КЗ «Веселівський ЦПМСД», про що поставила свій особистий підпис у списку персонального працевлаштування кожного випускника медичного факультету Запорізького державного медичного університету 2015 року випуску. Пункт 4 частини першої ст. 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. З огляду на положення статті 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Проаналізувавши встановлені обставини справи суд доходить до висновку про наявність передбачених законом та угодою правових підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого відповідач здобула освіту у вищому навчальному закладі. Отже, заявлений Запорізьким державним медичним університетом позов в частині стягнення витрат на навчання у розмірі 64 942 грн. є обґрунтованим та доведеним наявними в матеріалах справи розрахунком фактичних витрат на навчання та документами бухгалтерської і фінансової звітності, на підставі яких цей розрахунок і був складений. Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача стипендії у розмірі 14 157,76 грн., яка на його думку відноситься до витрат на навчання, з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України від 23 травня 1991 року «Про освіту», випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 14 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22серпня 1996 року № 992 передбачено, що за наявності вказаних в постанові умов випускник зобов`язаний відшкодувати вартість навчання та компенсувати витрати замовника. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати. Отже, з аналізу частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991року «Про освіту» встановлено обов`язок випускників відпрацювати за направленням; відсутність негативних наслідків за його невиконання, встановлених законом та можливість встановлення порядку відпрацювання в підзаконному акті, але не відповідальності за його порушення. Разом із тим, саме підзаконним актом (постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992) передбачено такий негативний для випускника наслідок як відшкодування ним вартості навчання. Вартість навчання - це вартість тих послуг, які надаються студенту в навчальному процесі. У законодавстві, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, відсутній термін «витрати замовника». Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Про питання стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Стипендія (лат. stipendium - оклад) - постійна чи тимчасова грошова виплата, що надається регулярно (зазвичай щомісяця) учням і студентам середніх спеціальних та вищих навчальних закладів. Підстави призначення стипендії у вищих навчальних закладах встановлені у Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, який поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах і наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Відповідно до пункту 13 Порядку вищі навчальні заклади у межах коштів, передбачених для виплат стипендій, призначають академічні стипендії студентам, курсантам невійськових вищих навчальних закладів згідно з рейтингом успішності, що складається на підставі об`єктивних та прозорих характеристик, прямих вимірів навчальних досягнень здобувачів вищої освіти з кожного навчального предмета (дисципліни) і до якого включаються всі студенти, курсанти невійськових вищих навчальних закладів, які навчаються на певному факультеті (відділенні) за денною формою навчання за відповідним курсом та спеціальністю (напрямом підготовки). Стипендія є матеріальною підтримкою (утримання) студента у вигляді грошових виплат. Якщо вартість навчання є витратами закладу освіти, то стипендія сплачується студенту. Таким чином, до структури всіх витрат, передбачених пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, отримана студентом стипендія не входить. Відповідно до п.1ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Викладене відповідає позицій Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 лютого 2019 року ( провадження № 61-27738св 18). Крім того, вищезазначеною угодою не передбачений обов`язок [PERSON] відшкодувати стипендію у разі не прибуття після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, тобто покладення такого обов`язку суперечить вимогам ст. 1215 ЦК України. Тобто, стипендію не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання. Тому її стягнення з випускника, який не працював за направленням після закінчення вищого навчального закладу, неможливе. У зв`язку з чим, суд вважає, що правові підстави для стягнення виплаченої стипендії відсутні. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, в розмірі 2102,00 грн. (а.с. 2).

Outcome: partial