Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

До Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем було придбано автомобіль ВАЗ 21063, реєстраційний номер [NUMBER], 1986 року випуску. Оскільки, майно придбане подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, просив суд визнати за кожним по ? частині автомобіля. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та подали зустрічний позов, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (т.1. а.с.97-100) просили визнати за позивачем право власності на автомобіль, стягнути з позивача грошову компенсацію у розмірі 4 767,75 грн. за частину автомобіля та визнати будівельні матеріали у вигляді житлового будинку, житлової прибудови, крильце, гараж, огорожі з металевими воротами, в тому числі комунікацій за адресою [ADDRESS] спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] Обґрунтовуючи позовні вимоги за зустрічним позовом відповідач зазначила, що у 1995 році вона продала належну їй на праві власності квартиру з метою придбання із позивачем власного будинку. 11.09.1998 року позивач взяв кошти із сімейного сховища спільні кошти для придбання житлового будинку [ADDRESS], однак оформив його не на своє ім'я, а на ім'я своє матері, яка пізніше подарувала цей будинок позивачу. Такі правочини є удаваними, однак, у зв'язку із виїздом за межі м. Харкова продавців цього будинку, відповідач позбавлена можливості звернутися до суду. Крім того, в результаті спільних коштів та трудових зусиль була проведена реконструкція цього будинку, фактично було збудовано новий будинок, тому позивач вважає, що будівельні матеріали, які використовувались при будівництві даного будинку у вигляді створеного нерухомого майна є спільною сумісною власністю. Щодо автомобіля, то відповідач, яка придбала автомобіль жодного дня ним не користувалась, в неї не має водійських прав, тому просить визнати право власності на автомобіль в цілому за позивачем із присудженням для неї грошової компенсації. Представник позивача у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позовних вимог за зустрічним позовом. Суд вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували між собою шлюб 16.07.1994 року та його було розірвано за рішенням суду 07.09.2012 року, що підтверджується рішенням Червонозаводського районного суду від 07.09.2012 року, яке за рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.12.2012 року у цій частині рішення залишено без змін (т.1 а.с. 76-79). На підставі договору купівлі-продажу № 15/562 від 23.01.1996 року [PERSON] придбала автомобіль марки ВАЗ 21063, реєстраційний номер [NUMBER], 1986 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 22 КЗпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 4, 5 статті 71 СК України визначено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи, що представник позивача у судовому засіданні пояснив, що позивач автомобілем не користується та не бажає сплачувати за нього грошової компенсації, доказів іншого відповідачем не подано, а також те, що грошова компенсація не була попередньо внесення другим із подружжя на депозит суду, приймаючи до уваги, що автомобіль був придбаний під час шлюбу, позовні вимоги про визнання за кожною стороною права власності на ? частину автомобіля підлягають задоволенню, а у зустрічному позову, в частині визнання права власності на автомобіль в цілому за позивачем та сплату компенсації відповідачу за її частину, слід відмовити. 17.09.1998 року, [PERSON] уклала договір дарування, за яким [PERSON] прийняв у дар жилий будинок [ADDRESS] та складається із жилого будинку літ. Б-1, житловою площею 18,80 кв.м., надвірних будівель: дві літні кухні літ. А, З, вбиральні літ. Г, льох літ. Д, три сараї літ. Е,Ж,И, гараж літ. М, замощення І, колодязь № 4, огорожі № 2-6 (т.2 а.с. 42). Як пояснили у судовому засіданні сторони та їх представники протягом 1998 - 2008 р.р. були знесені сарай, літня кухня, вчинена добудова до житлового будинку, побудований коридор та гараж, ганок, вбиральня та влаштована зливна яма, замінені прибори опалення та водопровід, у зв'язку з чим вартість даного житлового будинку, у період шлюбу, істотно збільшилась. При цьому вони повідомили, що дозвільної документації для проведення будівельних робіт вони не отримували та будинок в експлуатацію не вводили. У судовому засіданні допитані у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що дійсно відбулась реконструкція будинку із його добудовою, було побудовано гараж, зливну яму, у будинку проводились сантехнічні роботи, та [PERSON] займалась купівлею будівельних матеріалів та організацією будівельних робіт. З даних технічного паспорту вбачається, що на момент придбання жилого будинку [ADDRESS], він складався з приміщень: І - площею 3,30 кв.м., ІІ - площею 6,50 кв.м., ІІІ - площею 1,7 кв.м., № 2-2 - площею 5,30 кв.м., № 2-3 - площею 3,50 кв.м., № 2-4 - площею 2-4 (т.1 а.с. 34), а після його перебудови незмінною залишилась лише кімната № 2-4 - площею 15,3 кв.м., усі інші приміщення змінились у своїй площі, крім того також самочинно добудовані приміщення за №№ 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9 (т.1 а.с. 37). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За таких обставин, суд приходить до висновку, що перебудований жилий будинок літ. Б-1, який складається із приміщень за №№ 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, є самочинним будівництвом, оскільки при його будівництві не були оформлені дозвільні документи та будівництво здійснювалось без проекту. Частинами 2, 3 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 39 ЗУ « Про регулювання містобудівної діяльності» , прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України Отже, будинок літ. Б-1 по [ADDRESS] мав би бути прийнятий в експлуатацію. Крім того, п. 1 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки,будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири,житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Враховуючи, що жилий будинок [ADDRESS] не введений в експлуатацію та на нього не зареєстровано право власності позивач не набув на нього право власності. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 1 статті 60 ЦК України встановлює, що майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Жилий будинок в силу ст. 181 ЦК України відноситься до нерухомих речей. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для визнання жилого будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні відповідачем долучені копії квитанцій, чеків на придбання будівельних матеріалів, актів виконаних робіт. Разом з тим, які саме будівельні матеріали були використанні при будівництві будинку та у якій кількості відповідачем не зазначено та доказів таких обставин до суду не подано, тому враховуючи це, а також, те, що відповідач у зустрічному позові просить визнати право власності не на конкретні будівельні матеріали, а на будівельні матеріали у вигляді житлового будинку, суд приходить до висновку про безпідставність таких позовних вимог, тому вважає за необхідне відмовити у цій частині позовних вимог. Судові витрати розподіляються судом у відповідності до ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved