Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся в суд з заявою про оголошення його брата [PERSON] померлим. В заяві вказав, що 23.12.2016 року в районній лікарні м. Краснодон Луганської області, яке знаходиться на території тимчасово непідконтрольній владі держави Україна, помер його брат [PERSON], зареєстрований за адресою [INFO], взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України в м. Лубни, 4-й пров. Тракторної, 4. Він здійснив поховання брата в м. Молодогвардійськ Луганської області та поніс всі витрати з цього приводу. Однак, при його зверненні до відділу РАЦС по м. Лубни з приводу державної реєстрації факту смерті брата, отримав відмову з підстав того, що видане йому лікарське свідоцтво не відповідає встановленим формам первинної облікової документації. Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], визнавши датою смерті 23.12.2016 року та місце смерті місто Краснодон Луганської області. В судовому засіданні представник заявника адвокат [PERSON] заявлені вимоги підтримав, прохає їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Лубенського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області [PERSON] проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представника заявника та представника заінтересованої особи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є рідним братом [PERSON], що підтверджується наданими суду копіями свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України (а.с.5,6). Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №322 від 23.12.2016 року виданого Краснодонською центральною міською багатопрофільною лікарнею [PERSON], [INFO] помер 23.11.2016 року в м. Краснодон Луганської області. Причина смерті: тромбоз лівої стегнової артерії (а.с.10). Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Краснодон Луганської області входить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] заявник звернувся до Лубенського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області де отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті з тих підстав, що предявлене ним лікарське свідоцтво про смерть не відповідає встановленій формі первинної облікової документації (а.с.11). Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved